Младата възраст на земята
водещ Лони Мелашенко
автори др. Робърт Джентри, Дейвид Джентри и Майк Лий Бийсли
режисьор Майк Лий Бийсли
В продължение на десетилетияучените са поддържали еволюционния произход
на планетата земя,която се била формирала чрез бавно охлаждане,
на разтопена магма в продължение на 4 и половина милиарда години,
за да се образуват скалите, изграждащи основата на континенталните плочи - гранитите.
Живота възникнал случайно в някакво първично море,
след което еволюирал в продължение на стотици милиони години,
за да доведе до появата на многобройните форми на живот, които днес виждаме.
Формирането в продължение на хилядолетия на тези първични морета и също толкова продължителното им пресъхване довело
до образуването на седиментни скали като тези в Гранд Каньон,
самият той, изрязан от река Колорадо в продължение на милиони години.
Залежите от нефт и въглища, погребвани в седиментни скали навсякъде по света,
за образуването на които се предполага че са били нужни милиони и много милиони години
чрез натрупването и трансформирането на органична маса от растителността на минали епохи.
Но отчели ли са тези учени всички налични факти когато са постулирали теорията си за земята като древна и еволюираща планета?
Ами ако в самите гранитни скали се открият доказателства,
че са се формирали почти моментално а не чрез продължително охлаждане?
Или за седиментните скали, изграждащи Гранд Каньон се докаже,
че са се формирали чрез бързо, а не чрез продължително утаяване, или че самият каньон е бил прорязан за кратко време чрез бързо протичащи ерозионни процеси?
Или се докаже че нефт и въглища могат да се образуват бързо и наличните запаси са били формирани неотдавна?
Или че динозаврите са живели не преди милиони, а допреди само няколко хиляди години?
Но най-вече какво би станало, когато се докаже, че така наречените природни закони, които са спойката,
поддържаща еволюционната теория, не могат да обяснят изцяло планетарната история на земята?
Тогава ще сме принудени да вземем под внимание друг модел на земната история,
такъв, който ще отчете, че скоростта
на геологичните промени в миналото е била много по-висока от тези, наблюдавани в съвременността.
При този сценарий за осъществяването на геологични събития
е било нужно много по-малко време и ние бихме имали всички основания да приемем, че земята всъщност е доста млада планета.
Но има ли публикувани научни доказателства, оборващи еволюционната теория за древна земя
и подкрепящи възгледите за млада земя?
Ученият Робърт Джентри, докато работил в Националната Американска лаборатория
в Оукридж, Тенеси, установил точно това и е публикувал доказателства,
оборващи валидността на възгледите за геоложката древност на земята.
През 1977 година информационната мрежа за обмен на научноизследователски данни
разпространи специален доклад относно ефекта от публикациите на д-р Джентри, характеризиращи изводите от тези статии по следния начин:
Физичните закони, действащи в съвременния свят не са управлявали процесите, протекли в миналото.
Първичните скали, изграждащи земната кора, по-скоро са се формирали моментално,
отколкото да са се образували чрез охлаждане и втвърдяване
в продължение на милиони години от разтопена магма.
Някои геоложки образувания, считани на възраст стотици милиони години в действителност са само на няколко хиляди години.
Докажете тези твърдения и всеки учен ще потвърди, че самата същност на геологическите науки ще се разпадне.
От нея ще останат малко от считаните в момента за сигурни събития.
Но ето, че тези, и някои други, не по-малко предизвикателни възможности
са изложени в забележителната поредица от статии,
публикувани през последните няколко години в най-престижните списания –
Nature, Science, годишния преглед на атомна физика и много други.
Из Революционния доклад от 1977 на информационната мрежа за научноизследователски данни.
Част от цитираните тук трудове на д-р Джентри
е свързана с изследванията му върху овъглена дървесина
от така нареченото Колорадско плато - широк географски район,
включващ част от Колорадо, Юта, Аризона и Ню Мексико.
Като използва микроскоп и съвременна научна апаратура
д-р Джентри анализира образци от овъглена дървесина
по отношение на различни типове радиоактивност.
Резултатите от изследванията му ни помагат да разберем
колко време е нужно за образуването на въглищата, възрастта на въглищните пластове и тези на самата земя.
2000 фута под земната повърхност, 6 мили навътре в земните недра.
Въглища.
Един от значимите изкопаеми източници на енергия.
Преди да отговорим на въпроса каква е възрастта на въглените пластове
и кога са се формирали, трябва да изясним откъде са се взели въглищата.
Тук, в тази каменовъглена мина в Прайс, Юта, откриваме отговора.
Тук откриваме един почти напълно овъглен дънер.
Има хиляди такива в тази мина, съседните и в целия регион на Прайс.
Този дънер ни показва, че при подходящи условия –
налягане, температура,вода и време, дърветата и другата растителност ще се превърнат във въглища.
Въпросът е:
Колко време ще отнеме този процес?
Робърт Джентри и неговият син и сътрудник Дейвид Джентри изследват съвместно тази тема.
За да отговорим на този въпрос, трябва да изследваме образци овъглена дървесина от уранови мини подобни на тези
от каменовъглените мини като този тук. Този образец е взет от Ласал, Юта.
Уранова мина. Предполагаемата му възраст е 140 милиона години.
Този образец овъглено дърво е взет от уранова мина от региона на планината Темпъл, тук, в Юта.
Предполагаемата му възраст също е 140 милиона години
но погледнете отблизо как този образец прилича на другото парче дърво.
Те са почти идентични.
Интересно е да се знае, че второто парче беше получено от сурово дърво,
и то само преди няколко седмици.
Това близко подобие повдига важен въпрос.
Наистина ли тези парчета овъглено дърво от Ласал и планините Темпъл в Юта
са със 140 милиона години по-стари
от този къс дърво, който Дейвид и аз получихме
неотдавна в резултат на наши експерименти?
Всъщност, не. В този и в други образци от уранови мини е заключено
едно забележително доказателство, което подкрепя доста по-различна история от приетия ход на събитията.
За да се наблюдава това доказателство, е нужно
образците от овъглена дървесина да бъдат включени в епоксидна
смола, нарязани на тънко и поставени върху предметно стъкло
за наблюдение под микроскоп, при което се наблюдават обезцветявания,
дължащи се на радиоактивни частици, излъчвани от микроскопични центрове.
Някои обезцветявания са кръгови, други елипсовидни,
както е на тези фотографии.
За да се образуват тези кръгови и елипсовидни ореоли
е трябвало да протече специфична последователност от събития,
фактически толкова специфична, че напълно отхвърля идеята
за древната възраст на въглищата,
посочвайки едно скорошно, от геоложка гледна точка време на образуването им.
За да бъдат обяснени наблюдаваните ореоли,
трябва да приемем, че наситените със вода дънери са били погребани през няколко
различни геоложки периода - Еоцен, Юра и Триас.
В последствие, разтворен уран е инфилтрирал
в наситените с вода дънери и продуктите от радиоактивния разпад
са се натрупали в микроскопични участъци
във всеки един от тези дънери.
Тези радиоактивни продукти се разпадали през последвалите няколко месеца,
излъчвайки частици и образувайки сферични участъци на радиоактивни поражения.
Ореоли, около тези микроскопични частици.
В напречен разрез те трябва да изглеждат кръгли,
формирани от разпадането на вторичен полоний, междинен продукт от урановата разпадна верига.
Последвала компресия. Нещо приложило налягане върху тези образувания.
Дънерите били пресовани, а заедно с тях, и ореолите.
Това ни води към значим извод:
Тези дънери не са се овъглили в момента на пресоването!?!
Ето един въглищен къс.
Въглищата не могат да се пресоват. Те се разрушават, което и наблюдаваме.
Цялата представена до момента информация показва,
че тези събития са били едновременни за всичките геоложки периоди, но има и допълнителни свидетелства за това.
Когато уранът е проникнал в дървото, там са се задържали някои от разпадните му продукти.
Измерих както количеството уран в тези овъглени дънери, така и количеството продукт от разпадането олово
Допускайки че скоростта на разпадане на урана до олово
е била постоянна, което предположение ще обсъдим по-късно,
стигаме до извода, че всички тези дънери са били погребани заедно
неотдавна, но, колко отдавна?
Публикувах резултатите от проучването си на тези дънери в изданието на Science от 16 октомври 1976 година. Ето какво казвам в този доклад:
Тези необичайни стойности на съотношението уран-олово признават възможността че както първичното инфилтриране на уран,
така и овъгляването са могли да се случат в рамките на последните няколко хиляди години.
Със други думи, предположих, че въглищата са се образували много бързо
от геоложка гледна точка, което е впротиворечие с традиционните възгледи за образуването на въглищата.
Как реагира научната общност на тези нови данни?
Няколко месеца по-късно, на 27 януари 1977 година получих писмо от
професор Рафаел Казман от щатския университет Луизиана:
Уважаеми д-р Джентри, С нетърпение преглеждах страниците с отзиви в списание Science
от момента на публикуването на вашия труд за радиоореолите. Мълчанието е оглушително.
Според мен това може да се изтълкува като резултат от изумление.
Вашите резултати няма да разтревожат особено инженерите,
но ефекта върху науката Геология във възможната промяна
на приетата продължителност на геоложкото време,
ще се чувства в продължение на много години. Искрено ваш, Рафаел Казман.
Скоро след това професор Казман
организира симпозиум, озаглавен: Крайно време е!4,5 милиарда години!?
Наистина ли земята е на 4,5 милиарда години?
Когато резултатите от симпозиума бяха обобщени
и публикувани в изданието от септември 1978
на Geotimes(Геоложко време), ето какво беше казано:
Обаче, тъй като слоевете, от които е взета овъглената дървесина,
са считани да датират от периода Креда,
при възможност да датират от периодите Юра или Триас,
отношението между уран 238 и олово 206 би следвало да е ниско.
Но вместо това, са били открити някои ореоли със съотношение уран-олово вариращо от 2200 до над 64 000.
Ако съотношението между изотопите се използва за основа на геоложко датиране,
то приетите към този момент възрасти може да са завишени с фактор 10 000,
допускайки възможността възрастта на въглищните пластове да се измерва с хилядолетия,
което значи няколко хиляди години за образуването на въглищата и всички останали геоложки образувания.
Тази информация не е била оспорена или оборена в реферираната научна литература от момента
на публикуването и от 1976 година до този момент, и следователно, ние трябва да си извадим някои солидни заключения за тези данни.
Геолозите са приели, че периода Еоцен е преди около 60 милиона години.
Креда - преди 110 милиона години, Юра - преди 160 милиона години.
Триас- 225 милиона години. Но резултатите, представени от нас,
оспорват тези възгледи, показвайки,
че всички въглищни пластове са се образували едновременно,
приблизително преди няколко хиляди години.
Тези резултати се отнасят за произхода и възрастта на въглищата, където и да се намират!
Заливът Катрин Хил, Австралия.
Недалеч от тази крайбрежна област, близо до Флат Рокс Пойнт, се намира
обект с изключително значение за геологията - древно дърво. Вкаменените останки на това дърво
преминават през над четири метра утаечни скали, разделящи два въглищни хоризонта.
Преди години, когато въгледобивна компания разкрива хоризонтите и достига до дървото,
долната част на дънера достигала до подлежащия въглищен пласт. Вследствие, долната част на дънера се разпаднала,
но дори сега, след скъсяването на ствола, той преминава през слоеве утаечни скали,
за натрупването на които геолозите приемат че са били нужни стотици хиляди години.
Тези слоеве обаче не биха могли да се образуват за толкова продължителни периоди,
защото дървото би изгнило много преди около него да са се натрупали утаечните пластове.
По-скоро, това дърво е нямо доказателство за катастрофичното му съхраняване
от поне две серии от отложена вулканична пепел. Фактите показват, че дървото вероятно е било погребано
от две близки по време потока вулканична пепел.
Вероятно по начин, сходен на катастрофичното овъгляване на хиляди такива дървета в планината Сейнт Хелън, щата Вашингтон.
Но ако въглищата наистина са се образували бързо, може да се очаква, че има въглища, за които геолозите
биха се сблъскали с огромни трудности в опита си да обяснят произхода им чрез постепенно натрупване на растителност.
Нека разгледаме по-отблизо доказателствата
за образуването на въглищата в грандиозния каменовъглен басеин
на Паудър Ривър в Уайоминг и Монтана. Откритата мина Еймакс Ийгълбют близо до Чилет, Уайоминг,
разкрива огромните въглищни залежи на тази област;
виждат се въглищни слоеве или хоризонти с дебелина над 40 метра.
Тази мина е част от по-голяма каменовъглена местност, известна като каменовъгления басейн Паудър Ривър.
Тези гигантски залежи на площ 10 000 кв. мили са разположени между Черните хълмове на Южна Дакота на изток, в Монтана,
на север до река Йелоустоун, а на юг до Каспър, Уайоминг. Необятността на залежите в каменовъгления басеин в Паудър Ривър
е привличала вниманието на геолозите в продължение на десетилетия,
който интерес е отразен в изданието на списание Earth (Земя) в статията
"Въглищата на Паудър Ривър: Геоложка загадка, дилема за околната среда" от 1993 г. Бяха включени следните твърдения:
Въглищните хоризонти на Паудър Ривър са забележително дебели и нямат примеси от други вещества,
обикновено нежелателни утайки, например от глини,
се наслояват върху въглищните пластове, преди те да са достигнали значителна дебелина.
Но въглищата на Паудър Ривър са разположени в огромни ивици, някои с дебелина над 60 метра.
Тези хоризонти са разположени на огромни разстояния от порядъка на
стотици мили по протежение на басеина -
пише геологът Джеймс Макклърг, от университета Уайоминг.
Те не са малки жили от по 1-2 акра, те са огромни.
Макклърг, който изучава басеина вече повече от десетилетие,
твърди, че никое друго място в света няма такива въглищни хоризонти с дебелина над 23 метра.
Но басеинът Паудър Ривър не е само икономически ресурс.
За геолозите той е интригуваща научна загадка.
Геолозите проучвали района в продължение вече на столетие,
търсят отговор на неразрешимия въпрос:
Как са се образували толкова масивни въглищни слоеве?
Или по-точно защо във въглищните слоеве не са отложени глини
или други примеси, преди да са достигнали тази дебелина?
Или както е изложено от Макклърг: "Как, обстоятелствата са се запазили неизменни
за целия период от време, нужен за образуването на 70 метрови въглищни пластове?"
Образуването на който и да било тип въглища обаче изисква точно определена последователност от събития
и ако те не настъпят в точния брой или последователност, въглища не се получават.
Образуването на хоризонти с дебелина над 70 метра
с малко примеси и ниско съдържание на сяра е забележително постижение.
Това е като да си вържеш очите и да се завъртиш около себе си и да улучиш центъра на мишената 100 пъти подред.
Но ако въглищата не са се образували бавно,
има ли някакви лабораторни доказателства, че могат да бъдат образувани за кратко време?
В тази демонстрация Робърт и Дейвид Джентри отговарят на този въпрос.
Първо взехме парче дърво като това, поставихме го в тази стоманена тръба, добавихме известно количество вода и я запечатахме.
Следващата стъпка е да я поставим в пещта и да я държим при температура около 160 градуса по Целзий за 2 седмици.
Сега нека проверим резултата от този експеримент.
Виждаме, че дървесината е по-тъмна и по-мека,
като промените са причинени от химическа реакция между дървесината и водната пара под налягане.
Този образец все още не е овъглен.
Но определено процесът на овъгляване е започнал.
Въпросът е: Ще се получат ли въглища, ако този процес или негови вариации продължат за по-дълго време?
Учените от Националната лаборатория в Орегон
отговориха на този въпрос чрез серия от експерименти, проведени през 80-те години.
Един от най-ранните доклади за тяхната работа
беше публикуван в броя от 21 ноември 1983 г. в списанието Chemical & Engineering News. На страница 42 четем:
Химиците от Националната лаборатория в Орегон успяха да получат тип изкуствени въглища от природни изходни материали.
Процесът протича при много по-меки условия от онези, за които се е считало до момента, че са били необходими
за овъгляване и представя някои нови проникновения за структурата на въглищата и как тя може да бъде променена.
По-късно, когато техни доклади бяха публикувани
в научното списание Органична Геохимия,
британското списание Nature отбелязва успеха на техните експерименти.
На страница 316 от броя от 28 март 1985 година, четем: Уайлъс и колегите му от Националната лаборатория в Орегон
успяха за по-малко от година да получат изцяло характеризирани синтетични въглища.
Полученият материал не може да бъде разграничен от природните въглища след подлагането му на наличните техники за анализ.
Синтезът му повдига множество интересни за химията на въглищата въпроси.
За да разберем резултатите им нека първо разгледаме фундаменталната структура на дървесината.
Двата и основни компонента са целулозата и лигнина.
Лигнина действа като свързващ агент за целулозните нишки.
Бяха проведени няколко вариации на орегонския експеримент.
Но успешната формула обединяваше лигнин, глина и топлина.
Приблизително 150 градуса целзии в отсъствие на кислород за период от 8 месеца, което води до получаването на изкуствени въглища.
Повторяемостта, с която се образува въглищата при взаимодействието на пара под налягане и дърво ни кара да се запитаме:
Можем ли по същия начин пара или гореща вода да доведе до бърза трансформация на органична материя днес?
Статия Вода, вода навсякъде, публикуване от брой 20 февруари 1993 година на изданието на Science News отговаря на този въпрос.
Учени са установили, че водата изиграва значителна роля при образуването на нефта.
Опитите да се синтезира нефт били неуспешни,
докато много гореща вода не била прибавена в реакционния съд със изходния къс въглища.
Когато това било направено, в края на експеримента се установило наличието на слой нефт над водата в реакционния съд.
Статията отбелязва, че това откритие може да разклати общоприетите възгледи за образуването на нефта.
Всъщност обаче други природни събития вече са подкопали традиционните теории.
Невероятно е, но някои учени, един от които работещ в Националната лаборатория в Орегон,
публикуваха доклади, доказващи образуването на нефт в нашата съвременност-
В басейна Гуаяма на калифорнийския залив в този момент калифорнийския залив
на дълбочина над 2 км има натрупване на органична утайка от морски водорасли и други органични форми.
Нагрята вода от дълбочинен термален източник се изтласква
през това струпване и при взаимодействието на органичната маса със сгрятата вода се образува нефт.
Така полученият нефт е неразличим от нефта, добит по традиционния начин от нефтени кладенци.
Последиците от това откритие едва ли могат да бъдат достатъчно високо оценени.
Трябва да се приеме възможността, че възникването на нефтените залежи по целия свят
може да бъде обяснено чрез хидротермални процеси по аналогия на наблюдаваните в гуанския басеин.
Но вместо да бъде разпръскван над океанските води, нефтът е постъпвал в природни резервоари.
Възможно е световния потоп да е довел до образуването на гигантските нефтени залежи в близкия изток и навсякъде.
Огромните количества растителност погребани под водите на потопа,
смесени с прегрети води, както е в случая наблюдаван
при гуанския залив биха образували наличните нефтени залежи.
В зависимост от условията органичната материя би се трансформирала или във нефт, или въглища.
Има ли модел на развитие на земята, включващ тези характеристики,
който да позволява образуването
на значителните нефтени и въглищни запаси на земята
за много по-кратки периоди отколкото се е приемало за възможно в миналото?
А защо да не приемем модела за планетната история, представен в книгата Битие.
Библията описва как земята е била сътворена преди около 6 хиляди години -
планета, първоначално покрита с обилна растителност,
впоследствие опустошена от световен потоп след около 1700 години!
Тази времева скала определено съответства на всички направени от мен научни открития
и също така сигурно е, че в един момент вода е покривала тази земя.
През 1927 година моя отдел открил вкаменелости на морски черупчести близо до самия връх Еверест -
планини, издигащи се над водите, ето как Библията описва края на световния потоп.
Според това описание наличието на раковини близо до самия връх Еверест изобщо не е изненадващо,
а нефта и въглищата, дали са резултат от бързото унищожение и затрупване на обилна растителност от световен потоп?
Ако е така как би могъл световния потоп да доведе до толкова бързо затрупване?
Библията говори, че всичките извори на голямата бездна
се разпукнаха, което очевидно се отнася за вулканични изригвания и предпотопните океански корита.
Това е от голямо значение, защото океанолозите наскоро установиха район
на дъното на тихия океан, в който нагъсто са разположени над 1000 вулкана.
Размерите на този район са приблизителкно равни на щата Вашингтон.
Чрез бъдещи изследвания на океанското дъно биха могли да се открият много други подобни области.
Високата възвратност на имало интензивна вулканична дейност
по време на библейския потоп ни кара да разгледаме едно от най-известните вукланични изригвания на съвременността.
На 18 май 1980 гигантско свличане на северния склон на планината Сейнт Хелън,
щата Вашингтон придружил експлозия еквивалентна на 20 милиона тона тротил.
Тази експлозия от прегрята пара вулканична пепел и прах
изравни със земята над 150 000 кв. мили гора, натрошавайки огромни дънери като клечки за зъби.
Свлечените земни маси се стовариха в езерото Спирит и породиха колосална вълна,
която обля склоновете на планината на ниво над 800 ft (250 м) над тогавашното водно равнище.
Средно 300 ft (92 м) новообразувани утайки се стовариха в езерото, повишавайки нивото му с около 250 ft (80 метра).
Значителен брой дървета, повалени от ударната вълна, бяха отмити в езерото Спирит от гигантската приливна вълна.
Катастрофичната сила на вода да събере и затрупа значителни количества растителна маса се наблюдава в този случай.
Мрежата от дънери, покриваща езерото,
е наполовина по-малка от първоначалната, защото останалите дънери са потънали на дъното.
Ако Маунт Сейнт Хелън беше избухнал под вода, огромни приливни вълни, стотици пъти по-големи
от описаната в езерото Спирит биха разнесли изхвърлената
при избухването материя почти по цялата земя. Преди да успее да се утаи...
Ако хиляди такива вулкани биха се активирали, можем да започнем да си представяме разрушителния ефект
на един световен потоп върху топографията на земната повърхност.
Това ни кара да се запитаме:
Би ли могъл такъв световен потоп като описания в Библията да обясни и други геоложки феномени?
Като например Гранд Каньон?
Някои геолози ще ви убеждават, че седиментните натрупвания са се образували
в продължение на много милиони години.
Но това, в което ви карат да повярвате, просто не е истина.
Истината е, че геологията на Гранд Каньон съответства на модел, основан на наличието на световен потоп.
В опита си да установи откъде са се взели водите на потопа,
къде са се дянали след потопа и какви геоложки събития са се случили по време на потопа,
доктор Уолтър Браун, висш ръководител на секцията за научни екологични изследвания
при военновъздушния колеж и доцент във военновъздушната академия на САЩ.
Разработената от него теория на водните плочи
осигурява ключа към разгадаването на много загадки, свързани с потопа и неговите последствия.
На земята се откриват 17 много странни феномена, които обаче намират логичното си обяснение
като резултат от глобален потоп, водите на който са изригнали от подземни водни камери.
Със освобождаване на енергия, превишаваща експлозията на 10 милиарда водородни бомби.
Той обяснява как точно високи планини са се формирали за кратко време.
Възникването на въглищни и нефтени залежи, бързият континентален дрифт,
стотиците проломи, каньони и вулкани по дъната на вулкените,
слоестата структура на земната кора и наличните вкаменелости.
Така наречените ледникови периоди, големите каньони и особено Гранд Каньон.
Предпотопната земя вероятно е имала един много голям свръхконтинент,
покрит с обилна растителност, морета, реки и ниски планини.
Съгласно теорията, водните плочи, предпотопната земя е имала значителен запас подпочвени води,
близо половината от наличната в съвременните океани.
Тази вода се е помещавала в свързани помежду си камери, формиращи тънка сферична обвивка
с дебелина приблизително половин миля на приблизително 10 мили разстояние от земната повърхност.
Повишаването на налягането на подпочвените води
разтегнало надлежащата земна кора, както би се разтегнал балон при надуването му.
Разпадането на структурата на земната кора
започнало с микроскопична пукнатина, която се разпространила със скорост
от порядъка на 3 мили в секунда, следвайки пътя на най-малкото съпротивление
и обиколила земното кълбо за около 2 часа.
Докато разломът се придвижвал по земната повърхност,
самата земна кора се разтворила, както би се разцепил опънат плат.
Подземните води са били под огромно налягане, породено от натиска на 10 километровата земна плоча.
Така че водата изригнала с голяма сила през разлома.
Изчисленията показват, че по цялото протежение на този опасващ земята разлом,
водни стълбове са се изстрелвали със свръхзвукова скорост на височина над 20 мили нагоре в атмосферата.
Влагите от тези огромни фонтани причинили непрестанни валежи
в продължителност непозната на земята преди или след потопа.
Библията заявява, че всички извори на голямата бездна се разпукнаха същия ден
и описва събитията от преди над 4500 години,
които ние в съвременността можем да свържем
и подредим във верига от причинно-следствени връзки, наречена теория на водните плочи.
Фонтаните на голямата бездна и разширяващите се водни пари
причинили бурни ветрове, част от водата, издигнала се над студената стратосфера замръзнала,
преохладени ледени кристали, които причинили масивни ледени бури
при падането си обратно и затрупали, задушили и моментално замразили много животни.
Водните струи под високо налягане ерозирали скалите от двете страни на разлома
и дори изхвърлили варовитите утайки от много предпотопни морета,
огромни количества седименти се утаили от тази кална вода по цялатаземна повърхност,
при което затурпали животните и растенията, формиращи записа на вкаменелости.
Потопът изкоренил и натрупал растения в райони, където останките им се превърнали
във въглища и нефт чрез процеси, които днес можем да възпроизведем лабораторно.
Изследванията показват, че в резултат на ерозията разломът се разширил, като ширината му станала толкова голяма,
че скалите, намиращи се под водните камери
подскочили и дали началото на предокеанския хребет, който обикаля земята като шев на бейзболна топка.
Континенталните водни плочи все още са с вода, действаща като смазка под тях,
се плъзнли надолу по склоновете на издигащия се трансатлантически хребет,
след като масивните бавно ускоряващи се континентални плочи достигнали скорости от 45 мили в час,
те започнали да се сблъскват със съпротивителни сили, деформирали се, напукали се, задебелили се и се нагънали.
Участъците от плочите, които се нагънали нагоре, формирали планините,
а онези, нагънали се надолу, образували океанските падини,
поради което тези образувания обикновено
са успоредни на океанските хребети, по склоновете на които са се плъзгали.
Плочите, отдалечавайки се от океанските хребети
формирали дълбоките океански басеини, когато водите на потопа се оттеглили.
Всеки континентален басеин останал запълнен с вода, образувайки многото следпотопни езера.
Всяко езеро, нарастващо от валежите или от оттичането от по-високи места,
преливало през най-ниската точка на ограничителния си пръстен,
което ерозирало малка бразда в ограничителния пръстен,
позволяваща повече вода да изтича през нея, прорязвайки още по-дълбоко меките утайки
и този процес се ускорявал докато цялото количество вода от езерото
се е оттичал през доста дълбок процеп, формиращ каньон.
Най-гоелмият от този тип бил Гранд Каньон.
На североизток от него имало огромно езеро, което открих и наименувах голямото езеро.
Неговото оттичане освободило повече вода от намиращата се понастоящем във всичките 5 велики канадски езера.
Голямото езеро преляло през ръба си, ерозирало бента си 20 мили южно от Пейндж, Аризона,
и катастрофично образувало Гранд Каньон за няколко седмици.
Бързото отлагане на седименти от преливните води означава,
че не е имало време за появяване на ерозия между последователните слоеве.
По дълговременната скала, възприета от еволюционната теория
би трябвало да се открият значителен брой доказателства
за ерозия и отлагания на последователните геоложки образувания,
вследствие на въздействието на климатичните фактори в продължение на милиони години.
Геоложките слоеве на Гранд Каньон са забелижителни с това,
че не показват никаква или почти никаква ерозия между последователните слоеве,
а вместо това се наблюдават правилни, успоредно разположени слоеве,
което е в съответствие с бързото образуване на седиментните слоеве, очакван от потопния модел.
Ерозия не е имало преди всичките слоеве да са се отложили. Но за колко време се е образувал чрез ерозия Гранд Каньон?
Прясно отложените утайки, които още не са напълно втвърдени,
ерозират много по-бързо от напълно втвърдените,
превърнали се в скали утайки, разглеждани от еволюционната теория.
При подходящи условия обаче, водата може бързо да си проправи път,
дори през най-твърдите скали, каквито са гранитите на дъното на Гранд Каньон.
Тези условия включват кавитация. Кавитацията е разпрашаването на скалите,
причинено от водни потоци, движещи се със скорост по-голяма от 30 метра в секунда.
Когато водата се отклонява от неравности по дъното на скалния улей,
се формират вакуумни мехурчета, които нанасят удари като с чук по скалната повърхност,
буквално превръщайки скалите на прах.
Ускорената ерозия чрез кавитация се наблюдава в съвременността,
например при язовира Гленд Каньон на реката Колорадо в Гранд Каньон.
Вследствие на късните, необичайно силни снеговалежи
в планините от водосборния басеин на река Колорадо през късната пролет на 1983 година се предизвиква поток
на снежни води в езерото, надвишаващи 5500 куб.м/сек, който би препълнил язовира Гленд Каньон.
За да се избегне това, електрическата централа работила на пълна мощност,
пропускайки 1100 куб. м/сек вода през турбините си,
след това отточните тръби на централата били отворени, за да осигурят изтичането
на още 630 куб. м/сек вода, но това все още не било достатъчно.
Извънредната ситуация принудила инженерите да поемат риска от повреди и да отворят приливния тунел.
На 15 юни 1983 година приливния тунел бил отворен, източвайки допълнително 480 куб. м/сек вода,
впоследствие количеството било увеличено до 630, а на 20 юни увеличен до 1200 куб. м/сек вода.
Тогава водата, напускаща тунела, се оцветила в червено и инженерите усетили вибрации
масивни парчета бетон и скални блокове били изхвърлени със сила през отвора на тунела.
След затварянето на приливния тунел проверяващия екип открил значителни повреди от кавитация
Еднометровото, усилено със стоманени пръти съоражение било осеяно с огромни дупки.
В района на чупката, където тунелът се извива и става хоризонтален,
10 метра дълбока, 52 дълга и 13 метра широка яма прорязвала бетона и подлежащите скали от червен пясъчник.
За запълването и били нужни 2300 куб. м бетон,
което е показателно за огромното ниво на разрушенията, които могат да бъдат причинени от кавитация.
Ускорената ерозия на преливния канал на язовира Гленд Каньон протекла за много кратък период от време.
Когато водата се оцветила в червено и се почувствали вибрациите.
Възможно ли е кавитацията да е разпрашвала бетон,
стомана и пясъчник със скорост, 1200куб.м/сек през периода на най-интензивна ерозия?
Разрушителният ефект на кавитацията, демонстриран при Гленд Каньон показва,
че е възможно Гранд Каньон да е бил образуван много бързо чрез краткотрайно преминаване на огромен обем вода през каньона.
Но откъде се е взела тази вода? И какво е причинило внезапното и изтичане?
Проучването на Гранд Каньон, извършено от д-р Браун предоставя пълни и изчерпателни отговори на тези въпроси.
На повечето хора е било казано, че Гранд Каньон е бил образуван в продължение на милиони години от река Колорадо.
Но ако имах възможност да погледнат Каньона от въртолет,
биха могли да видят колко е голям каньона и колко малка е реката.
Няма река на този свят, която да е в състояние да прореже
такава дупка в земята, дори и за милиони години.
А ако река Колорадо беше прорязала Гранд Каньон, първият въпрос, който възниква, е, къде са отишли всички ерозирали седименти?
Река Колорадо би трябвало да завършва с огромна делта, но такава няма.
Нещо повече – геолозите не могат да открият речна делта с подобни размери в целия регион.
Така че трябва да си зададем въпроса: Къде са се дянали наносите?
На няколко места в областта от двете страни на Гранд Каньон се издигат малки планини
и стръмни хълмове, чиито хоризонтални слоеве разкриват пленителна история.
Съответните им слоеве съвпадат по разположение, така че очевидно някога са били свързани помежду си в едно единно цяло.
Нещо трябва да е преминало между тях и да е отстранило утаечния слой
с дебелина от порядъка на километър, намиращо се на мястото, където сега сме ние.
Тоест ние трябва да обясним не само къде са отишли наносите,
образували вътрешността на каньона с дължина 200 мили,
но също и къде са хилядите метри материал от издигащите се над нивото на каньона
планини, хълмове, простиращи се на десетки хиляди квадратни мили.
Това образувание, наречено Ред Хил(червения хълм),
не само се откриват споменатите слоеве, но на върха му има и други следи.
Най-горният слой е от наноси, които се срещат по склоновете на планините.
Тоест, в миналото земята, обграждаща този хълм,
трябва да е била на по-голяма височина, така че отново възниква въпросът: Къде са всичките тези наноси?
Голямото езеро е преляло и е ерозирало хълмовете катастрофически,
при което на югозапад за няколко седмици се е образувал Гранд Каньон.
Едно друго, установено от геолозите следпотопно езеро в областта е езерото Хопи.
При катастрофичното изливане на Голямото езеро е ерозирал западния бряг на езерото Хопи, причинявайки и неговото изливане
Къде са се дянали наносите? Те бързо са се разнесли из Южна Аризона, част от Калифорния и Невада.
Свидетелствата, потвърждаващи световния потоп преди около 4300 години, се натрупват внушително
За Гранд Каньон потопът изяснява как утаечните слоеве са били бързо отложени
при издигането на водите и така са ерозирали за кратко време при оттеглянето на водите
Изяснява се също къде са наносите, образувани при ерозията и както наблюдавахме,
доказателство за бързото погребване на предпотопната растителност,
довело до възникването на въглищата и нефта, предстои да видим вкаменелости,
потвърждаващи бързото погребване на пластове на предпотопни форми на живот
В действителност едно от най-значимите доказателства за бързото отлагане на седименти през потопа
произлизат от вкаменелости, взети от различни части на света
Може би най-убедителното доказателство за бързото погребване на животни и растения
са вкаменелостите, открити в югозападен Уайоминг, Фосил Билд-хълма на вкаменелостите.
През последните 100 години учени и частни колекционери са се сдобили с хиляди отлично съхранени вкаменелости от Фосил Билд.
Те представляват удивително разнообразна колекция
от фосилизирани костенурки, палмови клонки, крокодили, листа, насекоми,
цели кокосови орехи, дори фосилизирани скатове, чиито хрущялни скелети е установено,
че се разграждат бързо, което доказва,
че затрупването на тези организми е било наистина бърз процес
Но това не е всичко. Може би най-картинното доказателство
за погребването на всички вкаменелости в парка са милиардите риби от повече от 20 вида.
Това парче скала в центъра на монумента, което е с размери 2.5 на 3 метра ясно показва само някои от тях.
Удивително е, че при много от рибите са запазени не само целите скелети,
а също и зъбите, нежните люспи и кожата.
Огромния брой фосилизирани риби във Фосил Билд
е поставил пред еволюционистите една огромна и неразрешима загадка
Във две глави, озаглавени Идеални условия за фосилизиране и Неразгадани мистерии,
брошурата за Фосил Билд на националната служба за паркове на САЩ
разкрива противоречията, породени от опита да се обясни бързото погребване на вкаменелостите там
със теорията за древна земя и свързаните с нея огромни периоди от време.
От една страна се допуска съществуването на езеро, където много животни и растения вероятно
са умирали по естествени причини. От друга страна, свидетелствата налагат извода,
че при няколко случая огромен брой риби са били убити изведнъж.
Брошурите обясняват тези няколко случая
със включване в земните слоеве чрез бързо утаяване на калциев карбонат
основният минерал, обграждащ вкаменелостите година след година
в продължение на хиляди години. Това е действително невероятен сценарий.
Да са се възпроизвели толкова много риби за кратко време
само за да се случи катастрофа около година след това
и после това да се повтори няколкостотин хиляди пъти.
Палеонтолозите би трябвало отдавна да са забелязали
дефектната логика на този сценарий, ако не за друго,
то поне заради отлично съхранените палмови клонки,
поради простата причина, че палмите не растат във вода,
а техните клонки не се отчупват при нежен полъх на вятъра.
Само катастрофа от огромни размери може да обясни
прекрасно съхранените вкаменелости на Фосил Билд.
Скалите там, както и много от тези в Гранд Каньон са изградени
предимно от калциев карбонат и те всички имат общ източник-
- взаимодействието между вулканични газове и вар, получена
при изригването от басейните на предпотопните морета.
Тази всеобщност на процесите, придружена от доказателствата за
бързо утаяване и погребване, ни обясняват просто, че
Фосил Билд и Гранд Каньон са възникнали в резултат на
едно единствено събитие - катастрофата, причинена от световния потоп.
Но има ли и други доказателства, които да
потвърдят, че Фосил Билд датира едва от времето на потопа?
Отговорът е да. Геолозите са идентифицирали еднозначно
вкаменелостите от Фосил Билд като принадлежащи към Еоцена,
за когото смятат че е бил преди около 50-60 милиона
години, но вече изяснихме чрез проучванията на овъглени
дървета, че при свитата времева геологична скала, Еоцена
попада във времето на потопа, което е само преди няколко
хиляди години,така че няма съмнение че цялото явление
Фосил Билд попада във времевия отрязък на потопа, и
съответно на една млада земя. Има и още - не всичко е било
погребано в първия ден на потопа. Водите се надигали в
продължение на 40 дни, сухоземни животни, които били
достатъчно големи за да оцелеят през част от този период,
са оставили забележителни следи в резултат на опитите си
да избягат от издигащите се води на потопа. Тези следи са
открити във въглищните пластове и са действително поразителни.
Следи от динозаври във въглищата? Удивително!
Изключително! Как за бога са се озовали там? Очевидно в
миналото в този район е имало богата растителност.
Динозаврите са стъпвали по нея преди овъгляването и.
Но преди колко време се е случило това?
Кога са живели динозаврите? Това е което искаме да знаем!
Тази следа отдинозавър е показателна и ни разказва историята.
Тя е точно до един от овъглените
стволове в Прайс, Юта. Всъщност, тя е само на около 30
метра от дънера, който видяхме преди малко. Така че динозаврите са живели в
същия период, както и тези дървета, когато и да е било това в историята.
Във въглищната мина
видяхме две следи от динозаври. Това ли са единствените
следи открити в мините на източна юта? Не.
Тук в праисторическия музей на източна Юта са изложени експонати от въглищните мини.
Вижте всички тези следи от динозаври -
различни размери, някои от тях са растителноядни,
други са месоядни. Защо всички те са били на едно място?
За да отговорим на този въпрос, нека разгледаме картата на
вкаменелостите на мина Кенилърд, според нея има
поне 8 различни типа следи в рамките на 100 метра от повърхността
тук на самата карта можем да видим всички следи и овъглени дънери.
Според този надпис тези динозаври са се разхождали из блато.
Здравият разум ни казва, че това не е така!
Няма такова блато на света, което би запазило такива следи.
Всички тези динозаври са били на едно място поради точно определена причина.
Те са се опитвали да избягат от издигащите се води на световния потоп.
Тези графики илюстрират как са се формирали следите от динозаври
по времето на потопа и защо са се запазили във въглищните пластове до наши дни.
Предпотопната земя била покрита от обилна растителност
и е била едно прекрасно място навсякъде.
Следтова дошъл потопът, поройните дъждове и издигнатите подпочвени води,
които помели тази обилна растителност в издигащите се води на потопа.
Където тя се натрупала в огромно количество, и след това била разнесена от
приливните вълни, образувани от вулканична дейност в предпотопните морета.
Всяка приливна вълна наслоявала
пласт утайки между или върху слоевете растителност.
Динозаврите, бидейки доста масивни, успели да оцелеят при много от ранните приливни вълни.
При опита си да избягат от надигащите се води, когато приливните вълни се оттегляли за кратко,
динозаврите оставяли следите си във утайките, наслоени върху растенията,
понякога заради огромната им тежест, стъпките потъвали през меките утайки
и достигали до слоя растителност, който впоследствие се овъглил.
По този начин на местата, където динозаврите са
оставяли отпечатъците си, днес ги откриваме във въглищните пластове.
Ако тези динозаври са били събрани и след това
пометени от надигащите се води на потопа, може да се
очаква, че са били погребани заедно, и наистина, тук
в националния парк динозавърска гробница в Пърл, Юта,
виждаме огромно гробище от фосилизирани динозаври.
Настъпил е моментът да направим някои изводи за времето, по
което са живели динозаврите и изкопаемите риби, открити
във Фосил Билд. Тук в националния парк динозавърска
гробница има надпис, според който костите от динозаври са
на 145 милиона години. Така наречената юрска ера.
Но спомняте ли си нашите резултати при изследването на
овъглени дървета? Там установихме свиването на геоложкото
време еоцен, креда, юра и триас, се оказаха всички заедно
в рамките на кратък период от преди няколко хиляди години.
И тук отново изкопаемите риби от еоцен, динозаврите от
креда, юра и триас се оказаха отново че съществували
съвместно преди няколко хиляди години и са погребани
заедно от световния потоп. Тези доказателства оспорват
цялата теория на еволюцията за възникването и развитието
на живота. Но някой може да попита - не е ли доказала
науката, че динозаврите са живели преди стотици милони
години? Всъщност е точно обратното, според
доказателствата, приведени от професор Ендрюс Невелинг от
австралийската научна фондация за изследване на сътворението.
В това издание на списание science от май
1995 година е публикувана снимка на насекомо, включено в
кехлибар. Подобна е на тази в образеца доминикански
кехлибар, който виждаме тук. Геолозите смятат, че тези
образци са на възраст между 25 и 40 милиона години и сега
за тях това е голям проблем, защото във стомашната кухина
на насекомото изолират бактерии, живи бактерии. Това
потвърждава предишни резултати на над 1000 вида бактерии,
открити в други насекоми, някои от които са живели по
времето на динозаврите. Досега много еволюционисти
считаха, че тези резултати са следствие от лабораторни
замърсявания с бактерии. Те просто не можеха да повярват,
че бактерии могат да оживеят десетки или стотици милиони
години. Но този нов резултат, до който се достигна след 4
годишен прецизен анализ, изключва възможността за
лабораторно замърсяване, като учен считам, че причината да
се открият живи бактерии в насекомото от доминикански
кехлибар, а също и в тези насекоми, живели по времето на
динозаврите, защото всичките всъщност са от сравнително
скорошен период, и би трябвало да са произлезли от
включването им и погребването им в кехлибар през време,
съпоставимо с това на световния потоп. Катастрофичен потоп
само преди няколко хиляди години. Всичко това е в
съответствие с младата геоложка възраст на въглищата и
нефта, доказателства за което вече видяхме, и определено е
в съгласие с възгледите, че всички видове в природата са
възникнали по свръхестествен начин през творческата
седмица само преди около 6 000 години. В този момент
мнозина сигурно се чудят как това поразително обобщение
може да бъде примирено с еволюционните възгледи на земната
история? Могат да попитат също не е ли установено чрез
геоложки изследвания, че основните скали на земната кора -
гранитите, са се формирали по различно време на различните
места в продължение на милиони години геологично време, и
не е ли установено по същите радиологични методи че
утаечните скали и вкаменелостите на организмите в тях, са
на възраст стотици милиони години? Отговорът и на двата
въпроса е категорично не. Нито гранитите, нито
вкаменелостите имат написана върху тях възрастта им,
когато се вземат за изследване. Древния радиоложки
произход, който учените са приемали като даденост от
толкова дълго време, никога не е бил научен факт.
Фактологическата научна информация се получава от
лабораторни експерименти. Радиологичното определение на
възрастта всъщност е само 1 аритметично пресмятане.
Състои се от: Лабораторно изследване, количеството олово,
разделено на количеството уран, както и двете стойности
се вземат директно от лабораторните данни.
Другата променлива, за която се предполага че е константа,
предполага се константна скорост на полуразпад.
Възрастта се изчислява като се умножи тази константа по
съотношението на оловото към урана. Само второто е
измерено в лаборатория. Ако тази константа тук всъщност не
е константа, а е променлива, така получената възраст няма
нищо общо с действителната, и радиологичната възраст
не е нищо повече от радиологична фантастика. Еволюцията
предполага, че гранитите са се формирали чрез бавно
охлаждане в продължение на милиарди години, времето на
формиране или предполагаемата възраст се получава, като се
измерват количествата продукти от радиоактивния разпад на
гранитите, предполагайки че са се натрупали само чрез
бавен и постоянна скорост радиоактивен разпад.
Понеже еволюционната теория приравнява радиоложката възраст със
времето на охлаждането, всяко доказателство, доказващо че
гранитите са се формирали бързо, всъщност доказва, че са
се образували мигновено, и така основанието да се допуска
постоянство в скоростта на радиоактивен полуразпад и
изведената на тази основа древна възраст на земята, стават
невалидни. Действително, съществуват научни доказателства
за едновременното сътворение на гранитите.
Върху гранитите са гравирани красиви микросферични обезцветявания, причинени от разпада
на определен радиоактивен елемент, за който е известно,
че има много кратък полуживот. Ако използваме аналогия от
ежедневието, мехурчетата от шумящата вода могат да се
запазят само чрез бързо охлаждане. Така и наблюдаваният
под микроскоп белег от мигновения разпад, съществува в
гранитите единствено защото те са били създадени мигновено
в тяхната твърда форма. Ако се бяха образували чрез
бавно охлаждане, както твърди теорията за еволюцията,
радиоактивните следи биха изчезнали в стопилката, без да
оставят никакъв отпечатък след себе си. Такъв белег
за мигновено сътворяване обаче се открива в гранитите
навсякъде по света. Нещо повече: неговото съществуване в
гранити с огромни разлики в радиологично определена
възраст показва, че всички те са били създадени по едно и
също време. Това разрушава самата основа на геоложкото
време. Стотиците милиони години, считани от геолозите
за нужни за да се формира гигантският монолитен блок Ел Капитан,
се свиват до по-малко от няколко минути. Как това
доказателство за сътворението се отразява на възгледите за
възрастта на земята? Много значимо. Едновременното
сътворение на отделните гранити ни показва, че
разнообразните радиологични възрасти са погрешни. Нещо не
е наред. По-рано споменахме, че има само един несигурен
елемент. При радиометричното определяне на възрастта
предположението за неизменна скорост на полуразпад на
радиоактивните елементи. Сега знаем, че е имало промяна в
периодите на полуразпад в определен момент в миналото.
Според мен наистина по времето на потопа е настъпила рязка
промяна. Повишила се е скоростта на полуразпад. в такъв
случай радиоактивните методи не могат да се използват за
определяне на възрасти, по-големи от периода, след който
се е променила скоростта на полуразпад, и всеки опит
да се направи това, със сигурност ще доведе до погрешни
резултати. Други доказателства, свидетелстващи за
промяната в периода на полуразпад и младата възраст на
земята, бяха получени в хода на изследванията ми върху
гранитни образци, взети от голяма дълбочина при сондаж на земната кора в Ню Мексико.
През 70те години министерството
на енергетиката направи дълбок сондаж на дълбочина 4300
метра, за да проверят могат ли да извлекат енергия от
топлина дълбоко в земните пластове? Сдобих се с образци от
дълбочини от 960 метра до над 4300 метра. Целта беше да се
получи екстракт от гранитите микроскопични частици циркон
- минерал, съдържащ уран. Резултатите от тези изследвания
бяха публикувани в научното списание за геофизични
изследвания Geophysycal research letters от 1982 година.
Оранжевите кръгчета тук представляват микрочастиците
циркон в гранитите на различна дълбочина. Първият на 960
метра дълбочина при температура 105°,
слизайки на дълбочина до 4307 метра и температура 313°
три пъти по-висока от температурата на
завиране на водата. Сега нека да допуснем, че тези циркони
в даден момент са били изпълнени с хелий.
Точиците над цирконите изобразяват графично скоростта, с която те губят хелия.
На различните си дълбочини, очевидно образците
от по-голяма дълбочина и при по-висока температура, ще
освобождават хелия си много по-бързо от онези на малка
дълбочина и температура. След изминаването на определеното
време, може да се очаква, че циркона най-близо до
повърхността на дълбочина 960 метра, ще има най-голямо
количество хелий от всички образци. А в образците от
най- голямата дълбочина, най-малко количество хелий.
На тази последна диаграма са показани резултатите от
експериментите. Цирконите на най-големите дълбочини не
открихме никакъв хелий. Установихме определено количество
в образците на най-малките дълбочини с температури до 197°.
Нека спрем за момент и да се опитаме да разберем как са се развили събитията.
Хелият се образува в процес на уранният разпад в цирконите, така че
количеството хелий в цирконите на различните дълбочини
ни дава информация за времето, през което тези гранити са съществували
при съответната температура.
Конкретните физични експериментални резултати са показани на
следващата диаграма: Резултатите могат да се осмислят
правилно само чрез сравнение с тези, които бихме очаквали
да получим, ако земята беше на възраст 4 и половина милиарда години.
Вляво виждаме очакваните данни ако земята
беше на 4 и половина милиарда години.
Едно много много ниско количество хелий.
Изобразеното е една приблизителна стойност.
Има толкова много промени, свързани с процесите,
протичащи при едно според предположенията, толкова далечно минало,
че ние не можем да бъдем абсолютно точни при определянето
на очакваните стойности. Ние знаем обаче, че
количество и хелият, като продукт от разпадането на урана, напуска скалата толкова по-бързо,
колкото температурата е по-висока.
Експериментите обаче установиха, че количеството хелий се понижава,
но все още хелий се открива при температури 197°.
Тежестта на научните доказателства води до изводи за
свиване на геоложкото време и за една малка възраст на земята.
Тези гранити от Йосемит, от Гранд Каньон, Япония,
Индия, Европа, Русия и Канада, всички заедно са сътворени
едновременно. Ние не сме доказали че земята е на 6 000
години, но открихме доказателства, които са в съответствие
със 6 000 годишна възраст на земята и показахме, че
възрасти от порядъка на милиарди години са научно
неприемливи и необосновани.
Тук изложихме само кратък
преглед на научните доказателства, които потвърждават
верността и точността на библейския доклад за скорошно
сътворение на земята и световния потоп. Макар и кратък,
този преглед води сигурно до това заключение.
Радиоактивните следи от овъглената дървесина свиват
геоложките скали на времето от стотици милиони до хиляди
години. Явлението световен потоп обяснява ускореното
натрупване на растителност, необходимо за образуването на
огромните налични въглищни и нефтени запаси.
Малката възраст на въглищата и бързото им образуване при
лабораторни условия, както и нефта, процесът на образуване
на нашата съвременност в залива Гуана до калифорнийския
бряг са в съответствие единствено със модела за млада, а не за древна земя.
Останките на динозаврите, в огромни гробища
и техните следи във въглищата са нямо свидетелство
за напразните опити на тези създания да избягат от
надигащите се води на световен потоп. Остатъчният хелий в гранитите
на голяма дълбочина, е доказателство, че скалите
изграждащи земната кора, са млади.
И така, тотално отхвърлят теорията за древна и еволюираща земя.
И най-накрая отпечатъците на сътворението също установени в
гранитите, скалите, за които библията говори като основите
на земната кора, потвърждават, че всички те са продукт на
едно моментално сътворение. Този факт обезсилва
фундаменталното допускане на еволюцията за неизменна
скорост на радиоактивен полуразпад и така срутва
цялостната структура на еволюционното време, следователно
трябва да заключим, че предложената от еволюционната
теория възраст на земята от 4 и половина милиарда години е
просто научна фантастика. Преди да видят тези
свидетелства, може би малцина биха повярвали, че тези
монолитни скали са били създадени при сътворението едва
преди около 6 000 години. Това е донякъде разбираемо, ние
живеем в материалистичен свят, в който доминират
възгледите, че науката подкрепя еволюционните твърдения за
древна земя. Но сега тези свидетелства за малката възраст
на земята, разкриха фундаменталния дефект на еволюционната
теория и разбираме, че винаги е имало мост, свързващ
науката и сътворението. Но защо ли не сме осъзнали това
по-рано? Изглежда сме били заслепени от идеята, че
можем да обясним цялата история на земята чрез природните
закони, действащи в съвременността? забравихме, че
неограничената творческа сила на Бога далеч надхвърля
нашите ограничени разбирания за вселената и законите, които я управляват.
И така, бяха извеждани на преден план фактите,
евентуално подкрепящи еволюцията, така че действително изглеждаше,
че природните закони дообясняват всичко.
Всички проблематични моменти, които не можеха да бъдат обяснени,
бяха избутвани на заден план и бяхмесклонни да ги забравим,
надявайки се, че един ден ще бъдат обяснени.
Онова, което не признавахме дори пред себе си,
беше, че тези проблемни факти, които изобщо не могат
да бъдат обяснени в контекста на еволюционната теория,
всъщност са свидетелствали за сътворението или за световния потоп.
Представените доказателства ни дават причина
да преосмислим нашите възгледи за произхода на
земята на основата на солидни научни данни. Явно е, че
системата от възгледи, която съответства на така
представените научни факти, е библейския запис на
сътворението, даден в битие и повторен от Мойсей в изход
20:11 стих. Защото в шест дена Бог създаде небето и
земята, морето и всичко, което е в тях. А на седмия ден си почина.