LLT PRODUCTIONS
Представя
Седмият ден
ОТКРОВЕНИЯ от изгубените страници на Човешката история
Част първа
водещ Хал Холбрук
1790г. Темпло Майер
Мексико
Откриване на древния Камък на слънцето на Ацтеките
Историята е дар на познанието, даден ни от миналите поколения.
Това познание е много повече от колекция факти, подредени в хронологичен ред.
То е източник на просвещение, помага ни да разберем себе си,
мястото и целта ни в света и във Вселената около нас.
Прогресът в изучаването на историята, археологията, древните езици и антропологията
ни позволява да разкрием информация, скрита от много векове.
Това ни дава ново прозрение за значението на нашия живот.
Нормално е в началото да започна с история.
Но в случая с нашата история е по-лесно да се каже, отколкото да се направи.
Как да открием произхода на нашето битие?
Къде и кога е нашето начало?
Древните вавилонци оставили един от най-древните митове за произхода на човека.
Това е една епична поема, написана през второто хилядолетие пр. Хр.
Нарича се „Енума Елиш”,което в превод означава „Когато във висините”.
„Когато във висините небето не беше наречено,
и долу твърдта нямаше име,
и когато нямаше нищо освен най-първия Апсу, техния родоначалник,
и Муму-Тямат, тази, която ги роди, водите им се сляха в едно тяло.”
Според експертите, древните вавилонци са вярвали,
че Апсу представлява сладката вода, а Тямат солената.
В началото на сътворението те още не били разделени.
Както били слети, те притежавали семената на живота.
Те родили поколения богове, които с течение на времето, създали хората.
Индианците навахо и пуебло в Северна Америка споделят традиционния възглед
за няколко отделни сътворения.
Ацтеките в древно Мексико имали подобно вярване.
Бог Кетсалкоатъл създал хората, извайвайки ги от пръстта.
Дошъл голям потоп и хората се превърнали в риби.
Създателят опитал отново, но станало слънчево затъмнение
и в мрака всички хора били убити и изядени от ягуари.
Дъжд от вулканичен огън и прах унищожил третото сътворение.
Четвъртият опит бил провален, когато светът бил нападнат от бушуващ ураган
и хората се превърнали в маймуни.
Светът, както го познаваме, е резултат на петото сътворение,
но е обречен на пълно унищожение чрез земетресение и глад.
Не много успокояваща картина, нали? Но този мироглед изглеждал реален на ацтеките.
Всичко това е изобразено върху известния Камък на слънцето – може би единственият
най-ценен артефакт от ацтекската цивилизация. Създаден през ХV век, той тежи
повече от 25 тона – стабилно доказателство за техния възглед за началото.
Цялата история е там, издълбана на камъка, но дали наистина обрисува точно началото ни?
Известният швейцарски писател Ерих фон Деникен е написал 16 книги.
Но никоя от тях не е имала по-феноменален ефект от написаната през 1968 г.
„Колесници на боговете”, в която той обрисува човешкото развитие тук, на земята.
Преди неизвестен брой години неизвестен космически кораб открил планетата ни.
Екипажът на кораба скоро разбрал, че на Земята има всички условия
за развитие на интелигентен живот.
Разбира се, „човекът” по онова време не е бил хомо сапиенс, но нещо напълно различно.
Извънземните оплодили изкуствено няколко женски от вида им,
приспали ги дълбоко, така казват древните, и си заминали.
Хиляди години по-късно, космическите пътешественици се завърнали.
Те повторили експеримента си няколко пъти, докато най-накрая произвели
достатъчно интелигентно същество, което да притежава социални умения.
Библията и Корана са основата на традиционните юдеохристиянско и ислямско учения
за началото на човека.
И двете сочат към Създател отвъд границите на времето и пространството.
Обрисуват всемогъщо Същество, Което е над и отвъд природните закони,
управляващи физическата Вселена.
Те учат, че този Бог-Творец упражнил
свръхестествената си сила и създал всичко според Божественото си намерение.
Библията съдържа доклада за Сътворението.
"Чрез словото на Господса са сътворени небесата
и чрез диханието на устата Му цялото им множество.
Защото Той каза и стана; Той заповяда и затвърди се." Псалом 33:6, 9.
Коранът, свещената книга на исляма, споделя основният библейски възглед за Сътворението
по този начин:
"Твоят Господ е Аллах, Който създаде небето и земята за шест дни и после постави трона Си.
Той покри нощта със деня, който бърза да я стигне и направи слънцето и луната и звездите
подчинени на волята Му. Наистина Негово е цялото творение и заповеди.
Благословен да бъде Аллах, Господарят на световете." Коран, 7:54
Глава втора: Обяснение на еволюцията
До началото на ХІХ век, някои учени предлагали нови теории, отнасящи се до
произхода на живота на Земята, теории, които противоречали на традиционния креационизъм.
През Декември 1831 г. корабът Бийгъл отплавал от Англия на петгодишно,
околосветско пътешествие.
На борда на този изследователски кораб,
като неплатен натуралист бил 22-годишният Чарлс Дарвин.
Наблюденията и заключенията на Дарвин щели да преобърнат
общоприетата представа за произхода.
Идеята на учените била, че Бог е създал животните и растенията специално пригодени
за всяка околна среда. Ако това е истина, тогава един океански остров трябва да прилича
на друг океански остров, а Дарвин открил, че океанските острови не си приличат.
Видовете на островите били подобни на тези от близкия континент,
а не на видовете от други острови.
Най-значимите открития на Дарвин станали на островите Галапагос,
на повече от 1000км от западния бряг на Еквадор.
Там Дарвин открил животински видове, уникални за архипелага.
Той забелязал различими вариации между подобните животни на различните острови.
Един ден се върнал, носейки коруба на костенурка от един остров
И туземецът, който живеел там казал: „О, бил си на...” и казал името на острова.
Удивен, Дарвин попитал: „Как знаеш къде съм бил?”
А той му отвърнал: „Защото костенурката живее на острова.”
Дарвин попитал: „Откъде знаеш?”
„Защото на всеки остров е обитаван
от костенурки със специфична форма, които мога да различа.”
Това просто зашеметило Дарвин.
Наблюденията на Дарвин в крайна сметка довели до развитието на теорията му за
естествения подбор и до публикуването на книгата му
„За произхода на видовете” през 1859 г.
Първото издание било разпродадено още на първия ден
и последвали още пет ревизирани издания.
Често определяна като „книгата, която разтърси света”,
тя е спомогнала за зараждането на модерната научна мисъл за произхода ни.
Днес науката е определяна, поне в началото, като материалистичен процес.
Това е станало благодарение на дарвинизма.
Заради идеите на Дарвин, сме се отдалечили от Бога.
Използвайки теориите на Дарвин като основа, учените и философите са разработили
свои отговори на въпросите за произхода.
Днес има много вариации на теорията на Дарвин.
Сред учените еволюционисти Теорията за Големия взрив е широко възприета
като начало на историята на Вселената, както я познаваме.
Според тази теория, цялата съществуваща материя във Вселената е извлечена от
силно компресирана, гореща маса от податомни частици,
които експлодирали преди около 10 – 15 млрд. години.
Този огромен взрив от жива енергия задвижила Вселената и впоследствие
дала началото на галактики, звезди и планети,
и в крайна сметка на всяка форма на живот и материя във Вселената.
Според учените Големият взрив е самата Вселена,
самото пространство, което се разширява и създава ново такова с течение на времето.
Ако можем да си представим Вселената, гледайки я от друго измерение,
би ни изглеждала като огромна експлозия, започнала от една точка.
Еволюционната теория учи, че животът на Земята се е развил за огромни периоди от време
от прости, едноклетъчни форми в сложни организми напълно случайно,
чрез процес на опити и грешки. Този процес Дарвин нарекъл „естествен подбор”.
Според него има четири основни стъпки. Първо, видоизмененията съществуват.
Няма два индивида в една популация които да са еднакви. Второ, всяка популация се пренаселва.
Повече млади индивиди се раждат през една година,
отколкото могат да доживеят до следващата.
Това води до борба за съществуване,
до съперничество и до оцеляване на най-издръжливите.
Най-издръжливите са онези, които имат видоизменения, даващи им предимство.
И накрая, видоизмененията се наследяват – родителите се възпроизвеждат и
поколението им има по-голям шанс да има тези видоизменения.
Дали ние сме резултат на непланирана и случайна еволюция на естествения подбор?
Или сме дело на Всемогъщо Същество, Аллахът на Корана и Богът на Библията?
Дължим ли съществуването си на ацтекските или вавилонските богове,
или на някакви извънземни същества от космоса? Каква е истината за произхода ни?
Глава трета: Вероятността Един шанс на 10^321 степен
Днес еволюционната теория е представяна на децата в училище и лансирана от медиите,
като вече доказан факт.
В интерес на истината, обаче, тя е само това – теория.
Научните й основи са доста нестабилни.
Молекулярният биолог и автор Майкъл Дентън
хвърля светлина върху Чарлс Дарвин и теорията му.
Популярното мнение за увеличаващото се самочувствие
на триумфиращият Дарвин след 1859 г. е изопачено.
Напротив, до последното издаване на „За произхода на видовете” през 1872 г.,
той бил обхванат от съмнения и разочарован от неспособността си да премахне
множеството препятствия, които тази теория повдигала.
Майкъл Дентън „Еволюцията: една теория в криза”
Теорията на Дарвин за естествения подбор
не можела да се тества в цялост по негово време,
поради ограниченията на научното оборудване.
Съвременните учени имат възможност да изучават
дори сложните системи на "най-простите" едноклетъчните организми.
Много хора смятат, че едноклетъчните не са толкова сложни
като многоклетъчните организми.
Дарвин мислел по същия начин, според него първият организъм бил клетка.
Дарвин може да бъде извинен за това, защото техниката за наблюдение на клетките
не е съществувала тогава.
Днес, с нейна помощ разглеждаме клетката и откриваме невероятна сложност.
Амебите се движат като нас. Те нямат мускули, а микровлакна.
Ние смиламе храната си, дишаме, но също и амебата.
Тя е много по-малка от нас.
Не е нищо друго, освен една клетка, но прави всичко, което и ние.
Сложността на дори най-простите форми на живот е една от причините, поради която
много учени не са задолени от еволюционната теория и доверието й в чистия, случаен шанс.
Има основателни причини учените да оспорват силата на случайността.
Вижте тази проста демострация и ще разберете какво имам предвид.
Тук имаме три кубчета, номерирани 1, 2, 3.
С тези три числа има шест възможни комбинации.
Ще сложа кубчетата в тази кутия и ще я разклатя.
Сега, ако изваждам кубчетата едно по едно, какъв е шанса да ги извадя в номерирания ред?
Мога да очаквам да извадя 1, 2 и 3 подред средно един път на всеки шест опита.
Ето още две кубчета, номерирани 4 и 5. Ще ги добавя към другите в кутията.
Сега има 120 възможни комбинации. Законът за средната стойност ми казва,
че мога да очаквам да извадя кубчетата в ред 1,2,3,4,5 средно един път от всеки 120 опита.
Тук имам и кубчета от 6 до 10. Ще ги сложа в кутията при другите.
Шансът ми да извадя десетте кубчета в правилен ред е по-малък от 1: 3 500 000.
Нека да видим какво ще стане. Ако си направя график и си играя на това денонощно,
изваждайки десетте кубчета веднъж на всеки 15 секунди,
мога да очаквам да печеля играта средно веднъж на всеки 18 месеца.
Ами ако удвоя количеството блокчета на 20?
Колко време ще ми отнеме да играя, за да ги извадя всичките в правилен ред?
Нека да си представим, че мога да играя с невероятна скорост
Ако мога да изваждам всичките 20 кубчета за една секунда и после
ги събирам, разбърквам и вадя на всяка следваща секунда.
Законът на средната стойност твърди,
че мога да очаквам да извадя двайсетте кубчета от кутията подредени
веднъж на 77 000 000 000 години.
Тази малка игра на числа е нищо в сравнение със заплетената сложност
на най-простите частици материя.
Физиологът и автор Пиере Лекомте ду Ньой в книгата си „Човешката съдба”
изчислява възможността за формиране на протеинова молекула от 2 000 атома
на 1 към 10 на 321 степен.
Няма подходящ начин за изразяване на такова число.
Необяснимо е. Вземете лист хартия и напишете 10 последвано от 320 нули.
Чуйте какво казва Лекомте ду Ньой:
Събития, за които е нужно многократно по-голямо време от изчислената възраст на Земята,
за да имат средно един шанс да се появят, изглежда, че трябва да бъдат считани
за невъзможни от човешка гледна точка. Pierre Lecomte du Nouy „Човешката съдба”
Това парче въглен съдържа 70% въглерод.
Въглеродът е от основата на всички живи организми,
и е четвъртият най-често срещан елемент във Вселената.
И все пак, този така обикновен елемент,
основен за органичния живот, е изключително сложен за синтез.
За да се появи естествено, три хелиеви ядра трябва да се слеят,
за да образуват едно въглеродно ядро.
Но разбрахме, че условията, които са нужни за това, са строго определени.
Казано с други думи, ако балансът на силите в атомните ядра е дори малко по-различен,
реакцията няма да може да се осъществи, за да образува достатъчно въглерод.
Човекът, който е открил това, процесът на образуване на въглерод и необходимите условия,
бил Фред Хойл – един от великите астрофизици и космолози на века.
Хойл, който бил скептичен по отношение на религията.
И в онова време, знаем, че е бил атеист казва:
"Някакъв свръхспособен интелект трябва да е проектирал свойствата на въглеродния атом,
в противен случай шансът аз да открия такъв атом чрез сляпата сила на природата
би бил изключително незначителен.
Дори повърхностното разглеждане на фактите предполага, че суперинтелект
си е играл с физиката, както и с химията и биологията.
Числата, които се получават от тези факти, ми изглеждат толкова зашеметяващи,
че заключението за тях е извън всякакво съмнение.
Видяхме, че еволюцията, осъществена чрез серии от случайни,
неуправлявани мутации, е практически невъзможна.
Този факт хвърля облак съмнение на целия еволюционен мироглед.
Сега учените търсят преки пътища, чудни скокове от света на случайността.
Много от тях са искрено удивени от откритията си, разкривайки повече и повече
чисти доказателства за интелигентния замисъл на природата.
Глава четвърта: Дизайнерът
Разбира се, интелигентният дизайн, изисква Дизайнер.
И най-ясният портрет на Дизайнера и дейността Му се намира тук, в Библията.
Докладът за Сътворението описва систематичен прогрес от творчески дела,
кулминиращи в създаването на човека.
Еврейският пророк Еремия подчертава този интелигентен дизайн, когато пише за Създателя:
"Той направи земята със силата Си, утвърди света с мъдростта Си,
и разпростря небето с разума Си." Еремия 10:12
Теологията на библейското Сътворение не се опитва да предложи
научно оябяснение на Божиите творчески дела.
Вместо това, тя предлага значението, целта, смисъла на Сътворението.
"С вяра разбираме, че световете са били създадени с Божието слово,
така че видимото не стана от видими неща." Евреи 11:3
Мисля, че най-важното в този стих, от гледна точка на разбирането ни за сътворението е,
че възгледът за Вселената като творение е по-скоро въпрос на вяра,
отколкото на научно познание.
Можем да разберем Вселената чрез научно изследване, но я виждаме
като творение на Бога, поради нашата лична вяра и упование в Него.
Може би някои от нас твърде бързо са захвърлили тази стара Книга
като маловажна колекция от безполезни басни, легенди и традиции.
Нейната стойност лежи далеч отвъд света на науката.
Тя се занимава с понятия, които не могат да бъдат анализирани в лаборатория.
Засяга въпроси, на които науката не може да отговори.
Науката може да говори за поведението на Вселената и как случват процесите в нея.
Но не може да обясни защо нещо изобщо съществува, вместо нищо.
Тоест, не може да обясни основния въпрос на съществуванието.
Възможно ли е занемарените страници на Писанието да предлагат
точен поглед за нашия произход?
Ако е така, ние не сме тук случайно.
Можем да възприемем себе си като част от плана на един Създател.
Трябва да има план, някаква реална цел за нашето съществуване.
"И Бог каза: Да създадем човека по Нашия образ, по наше подобие;
и нека владеят над морските риби, над небесните птици, над добитъка,
над цялата земя и над всяко влечуго по земята." Битие 1:26
Историята на сътворението обрисува Бог като амбициозен, с големи надежди за човешката раса.
Хората били създадени по образа на техния Творец.
В първоначалната си невинност имали директно общуване с Бога
интимна лична връзка лице в лице със Създателя.
Глава пета: Структурата на времето
След сътворението на човешките същества, Библията докладва,
че Бог отбелязал краят на сътворението с ден за почивка, като по този начин
установил седмичният цикъл на човека.
"Така бяха завършени небето и земята, и цялото множество същества в тях.
И на седмия ден, като свърши Бог делата, които беше направил,
на седмия ден си почина от всичките дела, които беше направил.
И благослови Бог седмия ден, и го освети, защото в него си почина от Всичките си дела,
от всичко, което беше сътворил и създал." Битие 2:1-3
Бог създава целият свят за шест дни и си почива в събота.
Съботата сама по себе си е творение, защото осмисля другите шест дни.
Какво създаде Бог на седмия ден?
Всъщност, Бог не е създал нищо в този ден. Никакво същество.
Вместо това Бог създаде рамка контекст, в който на цялото прекрасно създадено творение:
природния, материалния свят, самият живот можем истински да се насладим,оценим и отпразнуваме.
Чрез създаването на съботата, Бог даде на човешките същества
възможност да Му подражават, да влязат в почивката Му и така да отбележат
специалната си връзка с Него като техен Господ и Създател.
Забележете какво пише папа Йоан Павел ІІ
в апостолическото си писмо Dies Domini през 1998 г.:
„Съботата”... е била разбирана като отличителен определящ елемент
в „свещения план” на времето...
Тя напомня, че Вселената и историята принадлежат на Бога...
Споменаването на свещения план на времето от Йоан Павел поддържа библбейското твърдение,
че седмичният цикъл е направен за нас от нашия Създател.
Затова седмицата се различава от всички други единици време.
Нека да помислим върху структурата на времето. Всеки от нас възприема времето различно.
Всеки от нас има минало. Всеки от нас живее в непосредствено, развиващо се настояще,
което чувстваме като течащо бързо или бавно,
в зависимост от възрастта ни и други субективни фактори.
А що се отнася до бъдещето, то е една мистерия...
Вашето възприятие за времето и моето са различни.
За да координираме дейностите си, трябва да имаме външни сравнителни индикатори.
По-голяма част от необходимото за следене на времето получаваме от Сътворението.
Историята определя денонощието като период на мрак и светлина, вечер и утрин.
Той се поражда от въртенето на земята около оста й.
По-точните елементи на времето – часовете и секундите са само части на деня.
Това е лесно.
Годината е периодът, за който Земята обикаля веднъж Слънцето.
Месецът, както го определяме днес, е свободно базиран на пълния цикъл на лунните фази,
но е регулиран, така че да има 12 приблизително равни месеца всяка година.
Седмицата е нещо напълно различно.
На пръв поглед тя е произволен период от време, независим от някакъв природен феномен.
Най-ранният доклад за седмицата се намира в литературата и археологията
на древните семитски народи, населявали Югозападна Азия около 2000 г. пр. Хр.
Откъде са взели седмицата?
Била ли е закрепена в миналото им в резултат на плана на Твореца?
Наистина ли седмицата е произволна, изкуствена единица време?
Астрономът и антрополог Антъни Авени предлага алтернатива.
В книгата си „Империи на времето”, той докладва, че някои хронобиолози са убедени,
че седемдневният цикъл е заложен в природата ни.
Седмодневният биоритъм в човешкото тяло е едно от скорошните открития
на съвременната хронобиология.
Например, вероятността от отхвърляне на определени органи достига връх
в седмични интервали след присаждането им.
Глава шеста: Свързваща точка
Широкоразпространеното приемане на седмицата през хилядите години история е
е допълнително доказателство, подкрепящо Божествения произход на седмичния цикъл.
Но ако седмицата от Битие е оцеляла през хилядите години от Сътворението,
защо знанието за Създателя не е било запазено така успешно?
Книгата Битие дава обяснение за падението на човешкото семейство.
Всъщност, ако прочетете Битие 6:5, ще видите,
че мислите на човечеството били постоянно и само зли.
Затова Бог решил да очисти света, като изпрати потопа.
"Четиридесет дни трая потопът на земята; и водите се умножиха,
та подеха ковчега и той се издигна над земята.
Водите на земята се усилваха твърде много,
така че се покриха всички високи планини, които бяха под цялото небе." Битие 7:17-19
Въпреки тази драматична демонстрация на Божията сила и неодобрение
към непослушанието на хората, човечеството го забрави бързо.
Започнаха да си правят идоли, вместо да се покланят на Бога.
И цялата представа за седмичния цикъл – шест дни работа и един ден почивка, бил забравен.
Човечеството вложило седмичния цикъл в астрологически таблици,
вместо да помни Богът на творението.
Около 2 000 години пр. Хр. в халдейския град Ур живял човек,
признат от трите велики монотеистични религии – юдаизъм, християнство и ислям –
за един от техните основатели.
В библейския доклад, Аврам – по-късно преименуван на Авраам – е основна фигура в
Божия план да Си върне сърцата на човешкото семейство и да съживи познанието за Създателя.
Религията на Авраам била в пълен контраст с жалкото идолопоклонничество и
обикновеното суеверие на съседите му.
Той се покланял на Създателя, Всевишния, невидим Бог,
чиито мъдрост и сила са изявени чрез самото съществуване на света.
Той имал религия на вярата, не на видимите неща.
Имал жива връзка със Създателя си.
Според доклада на Стария Завет, Творецът-Бог разкрил принципите на връзката Си с
човешката раса в Десетте заповеди, издълбани на каменните плочи.
Тези заповеди били дадени на потомците на Авраам, израйляните,
като благословение, което да споделят със света.
"Помни съботния ден, за да го освещаваш.
Шест дни да работиш и да вършиш всичките си дела; а на седмия ден,
който е събота на Господа, твоя Бог, да не вършиш никаква работа ни ти,
ни синът ти, ни дъщеря ти, ни слугата ти, ни слугинята ти, нито добитъкът ти,
нито чужденецът, който е прекрачил прага ти; защото в шест дни Господ направи
небето и земята, морето и всичко, което е в тях, а на седмия ден си почина;
затова Господ благослови съботния ден и го освети." Изход 20:8-11
Тази определено е най-дългата от Десетте заповеди.
Тя е уникална за това, че включва Божествените прерогативи,
обявявайки идентичността на законодателя и установявайки властта Му като Създател,
да заповяда на създанията Си да Му се покланят.
Заповедта за съблюдаването на съботата показва
интимното взаимоотношение между Бога и творението.
Тя показва, че Бог не само твори, не само извиква в съществуване
физическия и природния свят и всичко в него.
Но също така показва, че Бог поддържа интимна връзка със създанието
и се отдръпва за миг за да притисне в прегръдките си сътвореното,
да обгърне нежно и отпразнува всичко, което е създал.
Съботата разкрива благоволението на Бога към творенията Му.
В Изход 23:12 е даден закон относно съботата, който гласи:
„Шест дни да вършиш работите си; а в седмия ден да си почиваш,
за да се отмори волът ти и оселът ти, и да си отдъхне синът на слугинята ти и чужденецът”.
Виждаме, че съботата е дар за Божиите творения.
Не само за хората, но и за вола и магарето, за да си починат от труда си,
който вършат през останалите дни.
В петата книга на Библията, Второзаконие, виждаме, че Десетте заповеди са повторени.
Но тук значението на съботата е обогатено във връзка с освобождението
на народа Израил от египетстко робство.
"Пази съботния ден, за да го освещаваш, както Господ, твоят Бог, ти заповяда.
И помни, че ти беше роб в египетската земя и че Господ, твоят Бог, те изведе оттам
със силна ръка и издигната мишца; затова Господ, твоят Бог, ти заповяда
да пазиш съботния ден." Второзаконие 5:12, 15
Ние участваме в Божието спасение, както Израил участваше в него,
защото Бог ни е освободил от нещо.
Той освободи древните израйляни от Египет, от тиранина фараон.
Бог също така ни освобождава като личности
от потисническата сила на Сатана и от греха, който ни унищожава.
Днешните хора имат голяма нужда да намерят убежище във времето, каквото е съботата.
Ние сме много обременени и ръководени от материалния свят и
способността си да творим материални неща. Съботата е свобода от материалното.
Тя става освобождение от робството на предмети, технология, икономика, на всички неща,
които ни карат да работим като обезумели, за да произвеждаме повече и повече.
Глава седма: Ден за цялото човечество
След като съботата има такова богато значение и след като е част от Десетте заповеди,
защо не е по-широко спазвана днес?
Добър въпрос, особено предвид широкоразпространеното признаване,
която тази заповед, заедно с останалите има,
че се прилага не само за Израил, но и за цялото човечество.
Както законът на природата, който като цяло отделя една част от времето
за поклонение на Бога; така и това Слово, чрез недвусмислена, морална и вечна заповед,
свързваща всички хора във всички векове,
специално посочва един ден от седемте, съботата, да бъде спазван свято.
Съботата беше установена в Едем и от тогава е в сила.
Тази четвърта заповед започва с думата „помни”, показвайки, че съботата вече е съществувала,
когато Бог е записал закона на каменните плочи при Синай.
Как могат хората да твърдят, че тази заповед е отстранена,
когато същевременно признават, че останалите девет са още в сила?
Съботата е направена за човека; не за евреите, но за всички хора.
Съботната заповед ни разкрива картина на Създател,
който прави място в сърцата и обитава в човешките си деца.
Давид, великият израилев цар, разбра това и нареди на народа си
да разпространят познанието за Твореца-Бог на останалия свят.
"Възвестете между народите славата Му, между всички племена чудните Му дела.
Защото всички богове на племената са суетни, а Господ създаде небесата.
Отдайте на Господа славата, дължима на името Му;
Да се веселят небесата и да се радва светът;
и да казват сред народите: Господ царува." 1 Летописи 16:24, 26, 29, 31
Библията изяснява, че копнежът на Твореца е да привлече цялото човешко семейство
към истинската религия, истинското поклонение,
така че всички да споделят добрите неща, обещани на Израил.
"Също и чужденците, които се прилепват към Господа, за да му служат,
да обичат името на Господа и да бъдат Негови служители – всички, които пазят съботата,
без да я оскверняват, и се придържат към завета Ми, и тях ще доведа на святия Си хълм,
и ще ги зарадвам в Моя молитвен дом.
Всеизгарянията им и жертвите им ще Ми бъдат благоугодни на олтара Ми,
защото домът Ми ще се нарече молитвен дом на всички племена." Исая 56:6, 7
Не е трудно да си представим силата на съботата да възстанови и укрепи
взаимоотношенията между Твореца-Бог и Неговите човешки деца.
Посвещението им на съботата, поклонението и признателната им хвала за творческата Му мощ,
би ги свързала с техния Бог с връзки на любов и благодарност.
Ако бяха продължили искреното съблюдаване на съботата, никога не биха Го забравили.
"Дадох им и съботите си да бъдат знак между Мене и тях,
за да познаят, че Аз, Господ, ги освещавам." Езекиил 20:12
Глава осма: Несвятата събота
За онези, които почитали Господната събота, денят имал дълбоко личностно значение.
Денят на почивка и поклонение бил възможност да опознаят Създателя си,
Който им обещал да ги направи Свой свят народ.
Но историята докладва, че много израилтяни не се възползвали от тази възможност.
Има свидетелства на пророците, особено на Исая,
че съботата била слабо спазвана и пренебрегвана.
Неемия също отбелязва това; народът имал проблем със съблюдаването й.
Причината била много проста; хората загубили представа за властта на Бог.
"Но Израилевият дом въстана против Мене в пустинята; не ходиха според повеленията Ми,
но отхвърлиха законите Ми... и оскверниха съботите Ми." Езекиил 20:13, 16
Съботата, символ на уникалната връзка с Бог – самото сърце на ориентираната към Създателя
поклонническа система – била постоянно осквернявана.
В крайна сметка пророк Еремия обявил резултата от вероотстъпничеството на Израил.
Представете си как пророк Еремия обикаля улиците на стария Ерусалим.
Вестта не била приятна.
Той предупредил народа, че града и храма им ще да бъдат разрушени
а те – откарани да служат на царя на Вавилон в продължение на 70 години.
Никой не обърнал внимание.
От около 605г.пр.Хр. армиите на Навуходоносор, император на нововавилонската империя,
неколкократно нападали родината на израйляните.
В края неговата армия разрушила престолния град Ерусалим
и отвела повечето му жители в изгнание.
Някои от пленниците били взети във Вавилон,
докато другите били разпръснати из цялата империя.
И сега, далеч от родината си, далеч от всичко скъпо,
много от юдеите започнали да осъзнават, че са направили ужасна грешка.
Започнали да осъзнават, че трябва да се върнат при Бога на бащите си и да Му се поклонят.
Сега, много от тези юдеи, много способни мъже,
се издигнали на високи позиции в тази чужда земя.
Даниил, например, станал министър-председател на Вавилон.
И когато Мидо-персийската империя превзела властта,
той се издигнал до позицията на президент на страната.
Даниил бил този, който довел Дарий Мидянина до познание на небесния Бог.
"Издавам указ, във всяка област на царството ми, да треперят човеците
и да се боят от Данииловия Бог; защото Той е живият Бог,
Който е утвърден довека и Неговото царство е несъкрушимо,
и властта Му ще трае докрай." Даниил 6:26
Глава девета: Съботата по света
Има доказателства, въз основа на които знаем, че религията на
изгнаническия народ е станала толкова популярна, че е повлияла на философските и
религиозни движения на следващия век.
Буда, Зороастър, Конфуций и Питагор са възприели елементи от еврейската религия.
Например, въпреки че няма свещени дни за будизма, очевидно съботата, или Упосата,
по-рано била част от тази религия.
„Благословения”(Буда) установил закона за спазване на съботата; и предложил
ежеседмична среща на всеки монах, чиято съвест го безспокояла-да изповяда
неправдата си пред събраните братя. -Шелдън Чини „Хора, вървели с Бога"
Артър Лойд в книгата си „Веруюто на половин Япония”, твърди,
че „монашеските ордени пазели съботите си много векове”.
Дори Конфуций може би пише за съботата в този откъс от една негова класическа творба:
„Древните царе на този кулминационен ден затваряли портите, търговците не пътували
и принцовете не обикаляли владенията си”.
Части информация за съботата намерили пътя си към много култури.
В еврейския език, името на всеки ден показва връзката му със съботата.
Първият ден е наречен екад би шабат – придружителят на съботата.
Всеки последващ ден приближаващ до съботата до шестия ден е наречен
„навечерието на святата събота”.
А ден седми е събота.
В повече от 100 древни и съвременни езици седмият ден на седмицата
е наречен „събота” или нещо подобно.
Глава десета: Реформа на Съботата
Изглежда, че в изгнанието си някои юдеи успели там,където нацията им се провалила
в мисията си през времената на мир и просперитет.
Те разпространили познанието за Бога и закона Му сред другите народи.
Но какво ще стане, когато пленниците се завърнат в родината си?
Ще поддържат ли поклонението на истинския Бог?
Или ще се завърнат към практиките на миналите поколения?
Намираме отговора в историята на Неемия.
Неемия не се върнал в Ерусалим, когато другите могли.
Той останал, за да изпълнява официалните си задължения.
Но когато един човек дошъл с вести от там, Неемия дълбоко се натъжил,
и заплакал горко.
В крайна сметка решил, че трябва, ако е възможно, да отиде в Ерусалим,
за да види с какво може да помогне!
Неемия бил способен и енергичен лидер.
Той успешно управлявал реконструкцията на Ерусалим, но не спрял дотам.
Той бил ревностен реформатор с мисия да възстанови духовния живот на народа си.
Понеже видял нарушаването на съботата като причина за годините робство,
той бил особено отдаден на запазването на чистотата на святия ден.
Разбрал, че хората купуват и продават в събота.
„Вижте”, казал той, „не можем да правим това. Затова бяхме пратени в робство”.
Въпреки че търговците не спирали да идват, заповядал портите да се затварят в съботен ден.
И когато те упорствали и лагерували пред портите, ги заплашил с арест.
Един свещеник на име Ездра помагал на Неемия в това дело.
Той оказал силно влияние на духовния живот на своите съвременници.
Ездра учил народа на Божиите закони и започнал духовно обновление и реформация
въз основа на вдъхновените писания.
Хората се обединили в тържествена клетва да изпълняват заповедите, които
Бог дал чрез Мойсей.
Обещали да не оскверняват съботата чрез търговия.
Спазвали святия ден толкова внимателно и постоянно,
че почитането му станало характерна черта на тяхната нация.
През периода между края на Стария Завет и началото на историята
за Исус Христос в Новия Завет, в Средния Изток имало непрекъснати политически промени.
Армиите на Александър Велики превзели персийската империя.
За кратко време Александър умрял и империята му се разпаднала на враждуващи фракции.
Палестина, заедно със Сирия, попаднала под властта на династията на Селевкидите.
Цар Антиох ІV е известен най-вече с противопоставянето си на юдейската религия.
Войниците му превзели храма в Ерусалим и наложили система на
езическо поклонение в залите му.
Йосиф, известният еврейски историк, ни разказва, че Антиох се опитал да унищожи
всяко видимо доказателство за духовната идентичност на юдеите.
Затова пратил посланници в Ерусалим да заявят, че „трябва да съборят олтара на Йехова;
трябва да се откажат от почитането на съботата”.
Затова се събрали, избягали в пустинята и там намерили пещера,
способна да ги побере всичките хиляда.
Когато беше казано на царслите слуги, че някои мъже не спазват царските заповеди
и се събират на места скрити в пустинята,
те ги преследваха с голямо множество и се събраха да воюват заради съботата срещу тях
И им казаха елате откъм нас и ще живеете.
Но им отговориха: "Няма да идваме откъм вас нито ще изпълним царската заповед
да оскверним съботата"
И ги изгорили в пещерите, защото спазвали съботата.
Били около 1000 с жените и децата, които се здушили в тези пещери.
Мъченичеството на онези юдеи по времето на Антиох ІV
е велико свидетелство за силата на веруюто им.
Техният Бог и съботата Му значели за тях повече от самия живот.
Жертвата им била победа на вярата.
Старият Завет, подкрепен от доказателствата на историята, езика и културата,
установява съботата като свещен паметник на творческото и изкупително дело на Бога.
Той обявява съботата за знак на интимната връзка между Създателя и онези,
които Му се покланят, ден за почивка и поклонение,
който може да свърже сърцата на хората със сърцето на Създателя им.
Когато ранните християни наследили съботата,
ученията на Исус Христос и учениците Му послужили за подчертаване и обогатяване
на нейното значение, увеличавайки важността й.
Днес, за много юдеи и християни, тя все още е център на духовния живот и поклонението.
До днес тя остава определящ елемент в свещената структура на времето.
Посветено на паметта на James Arrabito.