В част първа на СЕДМИЯ ДЕН Хал Холбрук и гости експерти ни представиха въпроса за произхода
Дали ние сме резултат на непланирана и случайна еволюция чрез естествен подбор?
Или сме дело на Всемогъщо Същество,
Дължим ли съществуването си на ацтекските или вавилонските богове,
или на някакви извънземни същества от космоса?
Каква е истината за произхода ни?
Кога се е зародила вселената?
Как звездите са заели своето място?
Науката може да говори за това как функционира Вселената и как протичат процесите в нея.
Но не може да обясни защо нещо изобщо съществува, наместо нищо
"Чрез словото на Господса са сътворени
небесата, и чрез диханието на устата Му цялото им множество.
И на седмия ден, като свърши Бог делата, които беше направил,
си почина от всичките дела, които беше направил.
Бог създава целият свят за шест дни и си почива в събота.
Съботата сама по себе си е творение, защото осмисля другите шест дни.
Заповедта да се пази съботата на всеки 7 дни най-дългата от всички 10 заповеди е запазена
заедно с останалите 9 на каменни плочи и поставена в ковчега на завета.
Днешните хора имат голяма нужда да намерят убежище във времето, каквото е съботата.
Йоан Павел ІІ в апостолическото си писмо Dies Domini подчертава, че
съботата е установена да ни напомня, че Вселената и историята принадлежат на Бога...
Във над 100 езици било то древни или модерни седмия ден от седмицата
носи името "ШАБАТ" или нейния еквивалент (СЪБОТА на български)
Увеличавйки познанието за нашето миналото и разкривайки неговите мистрии
Очертанията на нашата историята стават все по-различими.
От пещери и погребани могили, от скалисти хълмове остатъци от древни градове
От записите върху руините на изгубени племена и нации
изникват нови улики които ни помагат в разкриването на човешката история.
От записите на изчезнали цивилизации и общества
и от томовете на древната литература, археолозите непрестанно добавят
нови парчета от картината на историята.
Има ден който определя седмичната структура на времето,
и привързва човешкото семейство с неговия произход.
Седмият Ден събота, който ни свързва и към нашия Създател.
И сега ...
Част Втора на Седмия Ден - Откровения от изгубените страници на човешката историята!
LLT PRODUCTIONS
Представя
Седмият ден
Откровения от изгубените страници на историята
Част Втора
Водещ Хал Холбрук
Йерусалим, приблизително 30г. След Христа.
По времето когато Исус е живял между юдеите,
Негов обичай е било събота да посещава синагога за да се поклони и учи в съботен ден
А очите на религиозните лидери били постоянно върху Него.
Някои от равините на онова време спорели с него относно
правилния начин за спазване на съботата.
Изчаквали са да видят дали ще излекува хора в святия ден.
И така да могат да Го обвинят че нарушава съботата.
Здравейте, аз съм Хол Холбрук.
Добре дошли във втората част на Седмия ден:
Откровения от загубените страници на историята.
Това, което направи Христос през онази събота преди 2 000 години
наистина беше революционно.
Чрез излекуването Той спечели сърцата на обикновените хора.
Това го постави в открит конфликт с юдейските лидери.
Като обяви Себе Си за „Господар на съботата”, Той предизвика духовната им власт.
Предизвикателство, което в края доведе
до печално известния процес и смъртта Му на кръста.
Исус бил роден във Витлеем, малък град в областта Юдея
по време на управлението на Цезар Август, първият велик римски император.
По това време Римската империя поддържала в границите си много,
ако не и стотици, религии – от персийския зороастризъм
до мистичните култове на Гърция и друидизма на келтска Британия.
Тайните посвещения и ритуалите за плодородие били често срещани.
Както и вярата в астрологията.
Самите римляни се възхищавали на религията и културата на Гърция.
Те адаптирали гръцките богове и ги смесили със собствените си религии.
Резултатът бил съчетание от поклонение на предците,
поклонение на императора и на слънцето.
Религия която включвала не един бог, а много.
Глава втора: Юдейската събота
Юдеите, от друга страна, се покланяли само на един Бог.
Въпреки че били заобиколени от идолите на гръцките и римските божества,
те служели на Бог, Когото не виждали.
Те нямали икони или образи, които да Го представят.
Нямали посвещения, нито ритуали за плодовитост.
Вместо това имали ден. Ден, който ги отличавал.
Ден, без еквивалент в другите религии.
24-часов период, посветен изцяло на Бога им. Юдеите имали... съботата.
След изхода от Египет, Бог направил завет с Израил
и част от него били Десетте заповеди, които включвали пазенето на съботата,
седмия ден на седмицата, като паметник на Сътворението и избавлението от Египет.
Чрез спазването на съботата, която била знак между Бог и Израил,
им било напомняно, че Той е техен Бог и те са Негов народ.
Съботите Ми непременно да пазите; защото те са знак между Мене и вас
през всичките ви поколения, за да знаете, че Аз Съм Господ, Който ви освещавам.
Спокойно можем да приемем, че юдеите от първи век познавали и четели Десетте заповеди.
Те им говорели, както и на нас, че съботата е
паметник на Божието сътворение на света в шест дни, също и паметник на изхода от Египет.
За юдеите от първи век съботата била време на наситена духовност.
Те се обръщали към Бога, сътворил света за шест дни и си починал на седмия.
Затова и те си почивали на седмия ден.
Разбира се, в своето богослужение те наблягали повече на извеждането им от Египет.
Затова съботата станала празник на свободата.
Съблюдаването на седмия ден събота бил непогрешимия белег на евреите.
Тя ги отделяла от всички останали. Не можела да остане скрита.
В очите на гръцките и римски наблюдатели,
спазването на съботата от юдеите било една от техните особености.
Ето хора, които спират да работят всеки седми ден,
а гърците и римляните нямали нещо подобно.
Юдеите от първи век се възползвали от съботата,
по време на която не можели да работят, за да се веселят.
Имали чудесна вечеря на свещи в петък вечер, често с два хляба,
които напомняли за манната, падаща в пустинята в старозаветния период.
В събота посещавали синагогата, където имали възможност да се видят
и да поговорят с приятелите си, а от материалите, които имаме,
са изучавали Тора и са се покланяли заедно.
Външните наблюдатели били постоянно обърквани
от упорития отказ на евреите да работят в съботен ден.
Философът Сенека дори казва, че юдеите
отдавали една седма от живота си на безделие, поради отказа да работят в събота.
Когато Исус се появил на сцената,
съботата била поремазана под товара на строги правила и повеления.
Равините превърнали спазването на съботата
в педантична наука, лишена от смисъл и радост.
През първи век спазването на съботата била низ от „не”-та.
Забранили връзването и развръзването на възли, готвенето,
писането на повече от една буква от азбуката, носенето на товар,
включително и в джоба, и голяма част от всекидневната работа
като приготвянето на кожи и нужното за прехраната.
Забранили паленето и загасянето на огън,
както и изминаването на повече от 2 000 лакътя от жилището.
2 000 лакътя са около 1 200 метра.
Юдеиският начин за спазване на съботата бил доста законнически.
Не можете да се движите; не можете да правите нищо.
Но Исус видял това като изопачаване на Божия план за човечеството.
Глава трета: Съботен реформатор
Чрез излекуването на мъжа с изсъхналата ръка, Исус показа истинския дух на съботата.
Той отхвърлил правилата на равините.
Пазел съботата, както учели еврейските Писания.
Според евангелието от Лука, Исус имал обичай да ходи в синагогата и да се покланя в събота.
Той пазел съботата, но не според правилата на фарисеите.
Всъщност, Той казва: „Съботата е направена за човека, а не човек за съботата”.
Докато, според фарисеите съботата е била направена само за Израил,
така че Господ да има хора на Земята, които да я спазват.
Когато Исус заяви, че съботата е направена за човека,
Той проповядваше радикално, обезпокоително учение.
Не е чудно, че е предизвикал такава силна опозиция от юдейските водачи.
През една друга събота Исус поучавал хората,
там имало жена която била болна и превита от 15 годинии и Той я повикал,
Но религиозните лидери били разгневени на Исус за изцелението и в събота
Те продължили да правят заговори срещу Него.
За религиозните водачи това било скандално поведение – най-вече защото
нарушавало тяхното правило за „смъртна опасност”.
Според това правило има някои неща, които можете са правите в събота,
само в случай на живот и смърт.
Можете да спасите само онзи, чийто живот е в опасност.
Но не можете да лекувате хронически болен човек в събота.
Това можело да почака.
Но Исус не искал да чака друг ден.
Всъщност, Той им каза: „Вие отвръзвате животното си да почива в събота,
но ме критикувате, че освободих тази жена от бремето й,
за да може наистина да пази съботата за първи път от много години”.
Аргументът бил съкрушителен.
Свети Йоан, в доклада си за живота на Исус, докладва, че „поради тази причина
юдеите преследваха Исус, защото вършеше тези неща в събота”.
Те обвиниха Исус в нарушение на съботата и се страхуваха, че хората ще Го последват,
нацията ще стане нация на съботонарушители
и че това ще им навлече присъдите и гнева на Бога.
Ще загубят народа си. Този страх доведе до разпъването на Христос.
Някои предполагат, че съботата на Десетте заповеди е изгубила значението си
с живота и смъртта на Исус, че някак си Той я е отменил.
Когато Той каза, че съботата е направена за човека, а не човек за съботата,
можеше да каже, че тя е дадена на Израил и че не е нужно вече
другите народи или дори самите израиляни да я пазят.
Той имал хиляди възможности да каже, че съботата не е важна и да се отървем от нея.
Напротив, всички противоречия, които имал с фарисеите не били
дали съботата трябва да бъде спазвана, а как.
Ако някога е имало въпрос как да пазим съботата, Исус е дал отговора.
Отговорът е авторитетът на свещените писания, а не следването на човешки заповеди и традиции.
Човек толкова бе замъглил съботата, че почти не можеше да се забележи същността и.
Исус проникна до сърцето на съботата, което е връзка между обичащия Създател и хората.
И така, съботата, извън светските дейности, може да бъде ден на истинско действие,
ден на загриженост за ближните, ден на общение,
ден на прекарване повече време с Бога, семейството, съседите, приятелите.
Много посветени християни са изненадани да научат,
че техният ден на поклонение е базиран
на църковни правила и традиции, а не на свещените писания.
Някои вярват, че Библията учи, че Исус нарочно е нарушавал съботата,
за да проправи пътя за новия християнски ден на поклонение.
На тази идея й липсва както библейска, така и историческа обосновка.
Исус не е нарушавал съботата на Десетте заповеди.
Той отрече човешките обичаи и традиции и чрез това показа какво е
истинското библейско съблюдаване на съботата.
Исус Христос освободи съботата от традиции, които я правеха скована формалност,
и възстанови истинската й цел на празнуване
на човешките взаимоотношения и на тези със Създателя му.
Глава четвърта: Пророчеството
И когато видите мерзостта на запустението,
за която говори пророк Даниил... Тогава онези,
които са в Юдея да бягат на планините...
Но молете се бягането ви да не става през зимата или в съботен ден.
С тези думи Исус припомни едно плашещо предсказание на старозаветния пророк Даниил.
Но защо ще казва на хората да се молят да не бягат в събота,
освен ако не очаква да я пазят свято?
През 66 година Рим, столицата на империята, бил нестабилен.
Това била годината на четиримата императори, първите трима, от които,
не умрели от естествена смърт.
Затова Юдея, източна провинция на Римската империя,
решила че това е удобно време да се възползват от римската нестабилност
и да извоюват свободата си от римското робство.
Римският генерал Веспасиан обсадил града в опит да потуши бунта.
Преди да успее, станал император през 69 г., и синът му Тит, бъдещият римски император,
поел командването на армията.
Тит обсадил града и накрая, през 70 г., римската армия пробила защитата,
опустошила града и напълно разрушила храма.
Един ранен църковен историк докладва, че ерусалимските християни
си спомнили предупреждението на Исус и избягали преди градът да бъде превзет.
Този случай е очевидно пресичане на история и пророчество.
Знаем датите и местата, а Исус е предсказал кога тези неща ще се случат;
че 40 години след смъртта и възкресението Му, Неговите последователи още ще пазят съботата.
Всъщност, през новозаветния период, това ни води до края на първи век,
християните продължили да спазват съботния ден.
Това е ясно от библейските и исторически доклади...
Глава пета: Християни и юдеи
Ранните християни виждали връзката си с юдаизма не като някъкво прекъсване, а като развитие.
В действителност, религията им била изпълнение
на всички надежди и очаквания на Стария Завет.
Християните не се виждали като нова религия. Вярвали, че са юдеи.
Че те са истинския Израил. децата на Авраам.
Ако били езичници, ставали деца на Авраам чрез вяра.
Едно от нещата, които юдеи и християни споделяли, била идеята,
че Бог действа в историята, че Той е действал на Синай, по време на изхода,
при Сътворението, и докладът за тези действия се намира в еврейските писания.
Вярата в Единния Бог, личния Бог, обичащия Създател, свързан със Своите творения,
била в центъра, както на юдеиската, така и на християнската теология.
Тя се виждала в опитността на спазването на съботата,
във връзката с любвеобилния Създател.
Но за християните животът и смъртта на Христос добавили ново измерение,
нова причина за спазването на съботата.
Следователно, за Божият народ остава една съботна почивка.
С тези думи, свети Павел показал, че християнската вяра
издига съботата до нови висоти.
Смъртта и възкресението на Исус Христос дават нова надежда,
надежда на избавление от царството на греха.
И съботата, първоначално паметник на Сътворението,
сега възпоменава спасението и духовния мир, който то носи.
Глава шеста: Християнската събота
Това ни води до интригуващ въпрос: ако християните от първи век
съблюдавали съботата на Стария Завет – седмият ден на Сътворението
и четвъртата заповед – събота
защо повечето християни днес спазват неделята?
Кога се е случила промяната от събота в неделя?
Дава ли библейският доклад някакво указание?
Първите четири книги на Новия Завет са сред най-старите християнски документи.
Свети Марко написал своята книга първи, доклад за живота на Исус.
Това станало около 55 г.
писанията на св. Матей и св. Лука вероятно датират
някъде около края на 60-те и 80-те години.
Свети Йоан, последният оцелял Христов ученик, написал книгата си около края на века.
Въпреки късните години – от 30 до 70 години след смъртта на Христос –
тези книги не съдържат дори и най-малката догадка,
че самият Исус или учениците Му, са обмисляли
да променят денят за почивка от седмия ден на седмицата - в първия.
Особено значимо е, че писателите на Новия Завет никога не са се отнасяли
към първия ден на седмицата като събота.
За тях седмият ден бил събота и това е в съгласие с всички други доказателства,
които показват, че до края на първи век
християните са се покланяли с евреите в синагогата в събота.
Около 95 или 100 г., била направена промяна в службата в синагогите.
Средната част на службата е позната като постоянна молитва, Амида, или
18-те благословии, състоящи се от 18 къси молитви или благословения на Бога,
благодарствени благословения.
Всичките 18 били рецитирани през седмицата, а в събота само седем.
По това време била добавена още една.
На еврейски е позната като Бъркотаманин, благословение относно еретиците.
Но в действителност не е благословение.
"Нека вероотстъпниците нямат надежда.
Нека властта на нечестивите бъде скоропостижно изкоренена в наши дни.
Нека назаряните и еретиците бързо погинат и да не бъдат счетени между праведните.
Благословен Си Ти, вечни Боже наш, Който съсипваш нечестивите."
Това изпъдило християните, защото всеки можел да бъде помолен да води рецитирането.
Всички трябвало да кажат „Амин” в края на всяка молитва и това правело много трудно,
всъщност невъзможно, християните да участват във фарисейската служба от тук нататък.
Доказателствата за тази молитва ни помагат
да обогатим представата си за християните от първи век.
Става ясно, че те пазели съботата заедно с юдеиските си братя.
А сега юдеите започват да стават нетолерантни към тях.
Но и самите християни започнали да се съмняват в значението на връзката си с юдаизма.
В ранната църковна литература, християните отчаяно желаят
да се отделят и разграничат от юдаизма.
В резултат на това се появил силен антиюдаизъм и антисемитизъм.
От части под формата на нападки – остри коментари за юдеите.
От части като вид оттласкване от това което те виждаха като старозаветната религия.
Имало практически причини християните търсят начин да се дистанцират от юдеите.
Без съмнение, са били увлечени от тогавашните всеобщи антиюдейски настроения.
Не е учудващо, като се има предвид конфликта между юдеите и Римската империя по това време.
Въпреки че юдеите били разпръснати из целия средиземноморски регион и отвъд,
много от тях още мечтаели за велика юдейска нация и крайна победа над враговете си.
И около 115 г. в Северна Африка тези мечти избухнали в насилие.
Юдеите в областта Киринея имаха муха в главата си и
унищожаваха римляни и гърци... много срязваха на две от главата надолу;
други дадоха на дивите зверове, а други принуждаваха да се бият като гладиатори.
Загинаха общо 220 000 души.
Също и в Египет извършиха много подобни насилия, също и в Кипър...
Dio Cassius.
Няколко години по-късно, през 132 г., юдеиската опозиция на имперската власт
избухнала в друго въорежено възстание. Този път в Ерусалим.
Древните източници ни дават две причини за бунта на Бар Кохба.
Първо, забраната на римския император Адриан на обрязването.
На юдеите се забранявало да практикуват обрязване.
Второ, решението на Адриан да възстанови Ерусалим като езически град, Елия Капитолина.
Имперските сили в крайна сметка разбили бунта през 135 г.
Адриан забранил на юдеите да стъпват в Ерусалим отново
забранил пазенето на съботата и други юдейски ритуали.
Из цялата Римска империя имало силно антиюдейско настроение.
Юдеите били врагове. Християните не искали да бъдат свързвани с тях и считани за врагове,
и най-лесният начин да се разграничат от тях било да изоставят съботата,белег на юдейството.
И така, къде и кога християните са започнали да спазват друг ден на поклонение?
Загубените страници на историята ни водят в учудваща посока.
Глава седма: Пазители на неделята
Александрия, Египет. Основан 332 г. пр. Хр. от Александър Велики.
Един от големите световни центрове на литературата, науката и търговията.
Средище на религиозни идеи и класическа философия.
Има солидни доказателства, че християните в Александрия
първи заменили съблюдаването на съботата с първия ден – нелеля.
Това започнало малко преди 120 г. сл. Хр.
Един от първите документи, които сочат на християнското пазене на неделята е
т. нар. „Послание на Варнава”.
Не е онзи Варнава, за когото четем в новозаветнака книга Деяния.
Този е псевдо Варнава. Посланието е приписано на него.
Но очевидно е написано от някой в Александрия,
където имало тенденция всичко да се одухотворява.
Това е целта и на „Посланието на Варнава”. То не приема нищо буквално.
Варнава вярва, че еврейските писания са дар за онези, които наистина ги разбират,
но той смята, че те не трябва да се приемат буквално,
а по един метафоричен и духовен начин.
Варнава твърди, че той и последователите му спазват осмия ден на седмицата,
денят след събота, или неделя.
Той осъжда юдаизма и всичко, свързано с него, включително спазването на седмия ден събота.
Писмото на Ванава е свидетелство за въвеждането на неделята
като християнски ден на поклонение.
Но за да открием сърцето на пронеделното движение,
трябва да преместим фокуса си от Александрия на запад към сърцето на Римската империя.
В Древен Рим намираме първото описание на спазването на неделята.
То идва от Юстин Мъченик, обърнат към новата вяра.
Но неделята е денят, в който ние всички провеждаме обикновенно нашето събрание,
защото тя е първият ден, в който Бог направи промяна в мрака и материята, създаде света;
и Исус Христос, нашият Спасител в същия ден възкръсна от мъртвите.
Ранните пазители на неделята се нуждаели от теологично оправдание
за спазването на първия ден на седмицата и го намерили
като свързали първия ден с първия ден на сътворението.
Чрез това те отхвърлили авторитета на Христос,
Който обявил Себе Си за Господар на съботата, седмия ден на сътворението.
Глава осма: Денят на Слънцето
Достигнахме до критичен, решаващ момент в историята.
Чрез изолирането на святия ден от библейските му корени,
църковните лидери отрязали съботата от източника й на духовно значение.
Така тя станала празна формалност, политически горещ картоф, тест на властта, и
и пионка в продължилата векове борба за власт.
Неделята била привлекателен заместник на съботата, защото тя започнала
да привлича около себи си ореол, породен от новите развития в езическата религия,
които направили неделята ден на поклонение и разсъждаване за слънцето.
Предполагам, че е било неизбежно елементите на езическото поклонение
да намерят пътя си към християнството.
Все пак християните били малцинство в един
отчетливо езически свят – свят, покланящ се на митични богове,
умрели императори и „непобедимото слънце”.
Обикновено, историците датират началото на Римската империя в 31 г. пр. Хр.
тогава Октавиан разбил силите на Антоний и Клеопатра и се върнал в Рим
да владее като Цезар, Цезар Август.
По това време качил на кораби към Рим два мономентални обелиска.
Единият поставил в цирк „Максимус”.
Вижте, той не само бил посветен на бога на слънцето, но бил и видим белег
за превземането на Египет.
Надписът на него гласял: „Цезар Август посвещава това като дар на слънцето”,
но освен това пише: „защото Египет беше завладян”.
Затова хората, отиващи на цирк „Максимус” да гледат игрите, можели да видят
не само посвещението му на слънцето, но и факта, че римският бог на слънцето
надвил над егитепския бог на слънцето.
Източници от средата на първи век дават допълнително свидетелство за
популярността на поклонението на слънцето.
Известният император Нерон наел скулптор да създаде статуя висока почти 42 метра
с неговия лик в стила на бога на слънцето.
Когато Веспасиан построил великия си амфитеатър, който днес наричаме колизеум,
взел огромния колос (колос е древната дума за статуя)
взел огромния колос на Нерон,
променил чертите на лицето и го посветил на бога на слънцето.
Император Елабагал бил толкова отдаден на своя източен слънчев бог, че приел името му.
Взел бога си във формата на черен метеорит от Сирия до Рим и приел източния начин на живот.
Източното му облекло, източните му оргии и източното му поведение
съсипали Егабал за четири години.
И въпреки че богът му бил пратен обратно, черният камък, взет от Сирия,
поклонението на слънцето продължило.
Древният историк Плутарх докладва как римският генерал Помпей,
заминал за източното средиземноморие, за да се справи с пирати, атакуващи търговските кораби.
Това станало около 50 г. пр. Хр. той разбил пиратите, пленил ги и ги завел в Рим.
Оказало се, че пиратите са поклонници на Митрас, слънчевия бог,
и чрез тези пирати поклонението на Митрас
станало много популярно в Рим, особено сред военните.
Мисля, че римските войници намирали Митрас за особено привлекателно божество.
Самият той бил войн, биещ се за силите на доброто.
Религията му била йерархична и в нея можело да се изкачваш
от ниво на ниво – имало седем нива на митраизъм – точно като в армията.
Освен това била религия на братството и общуването.
Срещали се не само да се покланят, но и да се хранят на обща трапеза.
Чували сме за римски войници, които се връщат от изток,
молещи се призори с лице на изток към слънцето.
Тогава в Рим започнало да се споменава деус сол инвиктус – непобедимия бог на слънцето.
Непобедим, защото нощта се опитва да завладее слънцето на всеки 24 часа,
но призори слънцето оцелява – то прогонва нощта.
Важността на поклонеинето на слънцето в Римската империя е видна
по време на управлението на Аурелиан, император от 270-275 г.
той установил религия, в която се покланяли както на императора,
така и на Сол инвиктус, непобедимото слънце.
Опитал се да обедини всички религии под слънчевия бог.
Диоклециан, дошъл на власт през 284 г., също бил посветен на бога на слънцето.
Той поддържал принципа на Аурелиан за държавна религия и дори обявил себе си за бог.
Накрая наредил преследването на християните.
Глава девета: Неделен закон
За някои християнски водачи имало смисъл да се възползват от популярността на неделята.
Особено след като пазенето на неделята ще направи
християнството по-привлекателно за езичниците, които се покланяли на слънцето в същия ден.
Например, римският император Константин
бил като Аурелиан и Диоклециан поклонник на слънцето.
Той бил първият император, изповядвал християнството.
Предполага се, че по време на поход се е обърнал към християнството.
Близки до него биографи твърдят, че преди решаващата битка близо до Рим,
Константин видял видение на горящ кръст в небето.
Той свързал видението с последвалата победа и се обявил за християнин.
Историците спорят дали обръщането на Константин е истинско, след като той поддържал
езическите си суеверия през по-голямата част от управлението си.
Кръстил се на смъртното си легло.
Управлението му маркирало драматичен обрат в историята на християнството.
През 313 г., със съгласието на другия император Лициний,
който успешно узаконил християнската религия.
Управлението на Константин Велики очертава една от епохите в световната история.
Това е един от периодите на разпад на Римската империя;
началото, или по-скоро консолидацията на един вид източен деспотизъм
с нова столица... нова конституция... и една нова религия.
Хенри Милман в „История на християнството”
Обърнат ли бил Константин към християнството или е било обратното?
Кой знае? Но за нас днес важното е, че се е появила друг вид църква, друг вид държава.
Всъщност, двете били толкова свързани,
че е трудно да се види къде свършва едната и започва другата.
Изглежда, че личната религия на Константин била смесица
от митраично поклонеине на слънцето и християнство.
Според християнския му биограф, Евсевий,
той учил войниците си стриктно да спазват
Господния ден – неделя – отнасяйки се към него като:
„денят на слънчевата светлина”, ясна езическа терминология.
Вижте този откъс от неделния му закон от 321 г.
На почитаемия Ден на слънцето нека магистратите и хората,
живеещи в градовете си почиват и нека всички работилници бъдат затворени.
В провинцията, обаче, хората, занимаващи се със земеделие
могат свободно и законно да продължат работите си.
Първият закон, изискващ от хората да празнуват и да си почиват в неделя,
бил обнародван от император Константин през 321 г.
Той го прави без каквато и да е връзка с християнската теология или учения.
Той заповядва да се въздържат от труд в почитаемия ден на слънцето,
Препратка към факта, че слънцето все повече се издига, като обект на поклонение.
Става ясно, че първият неделен закон изискващ пазене на неделята
е нямал нищо общо с християнството.
Въпреки че Константин поощрявал християнството и построил
много християнски църкви, затворил много малко езически храмове
днес ние имаме в музея римският календар от 354 г.
17 години след смъртта на Константин, който съдържа четири годишни фестивала на слънцето.
Той показва, че богът на слънцето не само надживял Константин,
но и продължил в управлението на наследниците му.
Глава десета: Съботата оцелява
Неделният закон на Константин решава ли въпроса за неделята?
Не и според записите на древния град Лаодикия,
където църковните чренове се срещнали в средата на ІV век.
Църковният съвет в Лаодикия се занимавал най-вече с въпроса
какви текстове трябва да се четат в съботните служби.
Евангелията трябва да се четат в събота заедно с другите Писания. Канон 16
Фактът, че съветът се е занимавал с този въпрос е неопровержимо доказателство,
че църковните членове продължавали да посещават службите в съботен ден.
Не забравяйте, че това става 300 години след Христос. Но има и още.
Християните не трябва да се юдеизират като почиват в събота,
но трябва да работят в този ден и да почитат Господния ден;
и ако могат, да почиват тогава като християни.
Но ако някой бъде намерен да юдейства, нека бъде отлъчен от Христа. Канон 29
Какво е имал предвид съвета под юдействане?
Юдействащи били онези християни, които не работели в събота като юдеите.
Църковните водачи искали всички да работят в събота и да се въздържат от работа
на първия ден, който сега наричали Господния ден.
Това било последствие от неделния закон, въведен от император Константин.
Независимо от популярността на поклонението на слънцето и неделните закони на императора
много християни продължили да се покланят в седмия ден, събота.
Всъщност, църквите, изоставили съботата, били малцинство.
Въпреки факта, че почти всички църкви по света
празнуват свещените тайнства в съботата всяка седмица,
все пак християните в Александрия и Рим, основаващи се на някаква древна традиция,
са престанали да го правят. Socrates Scholasticus, 5ти век.
Без съмнение християните продължили да спазват съботата и през втората половина на ІV век.
Въпреки теологичните спорове, антиюдейските предразсъдъци и декретът на императора,
съботата на Създателя не била мъртва!
Следващите векове поставят съботата в сърцето на борбата между папите и патриарсите.
Седмичният ден на почивка и поклонение станал изпит
на църковна власт и белег на подчинението и суверенитета
на нов вид религиозно управление.
Тя станала основна причина за голямата бездна,
разделяща християнската църква за повече от 900 години.
Повече за това в Част Трета на Седмият ден.