В миналата част домакинът Хал Холбрук и гостите му експерти
разкриха историята на библейската събота от началото на човечеството.
Оригинално установен като централна точка в седмичния цикъл,
седмият ден стои хиляди години като печат на мощта и властта на Създателя.
Десетте заповеди са основните принципи на човешкия живот,
издигайки съботата в Божествен закон.
По времето на Исус Христос споровете и дебатите
са били относно правилното спазване на съботата.
Юдейското пазене на съботата било законническо, ограничаващо.
Чрез излекуването на мъжа с изсъхналата ръка,
Исус показа истинския дух на съботата.
Той отхвърли правилата на равините.
Пазеше съботата, както учеха еврейските Писания.
Исус не е нарушавал съботата на Десетте заповеди.
Той отрече човешките обичаи и традиции.
И така, къде и кога християните са започнали
да спазват друг ден на поклонение?
Първият закон, изискващ от хората да празнуват и да си почиват в неделя,
бил обнародван от император Константин през 321 г.
Независимо от популярността на поклонението
на слънцето и неделните закони,
много християни продължили да се покланят на седмия ден, събота.
Всъщност, църквите, изоставили съботата, били малцинство.
И сега продължаваме историята за борбата за съботата
в част трета на Седмият ден -
Откровения от изгубените страници на историята.
LLT Productions представят
Седмият ден
Откровения от изгубените страници на историята
Водещ Хал Холбрук
Аз съм Патрик, грешник, много невеж, последен от всички верни,
крайно презиран от мнозина.
Баща ми се казваше Калпорний, дякон,
син на Потит, свещеник от селото Банарвем Таверний.
В областта имаше голямо имение, и в него бях пленен.
По това време бях на около 16 години.
Не познавах истинския Бог.
Бях отведен в плен в Ирландия с хиляди други хора,
и то заслужено, защото бяхме обърнали гръб на Бог
и не пазехме заповедите Му…
Това е копие от "Изповедта на св. Патрик" -
свидетелство на мъж,
често считан за най-известният ирландец на всички времена.
Но митовете и легендите често затъмняват истинския образ.
Бил ли е той велик чудотворец мисионер в Ирландия?
Той ли е прогонил змиите от зелена Ирландия?
Кой бил той всъщност?
Добре дошли в Част трета на Седмия ден:
Откровения от загубените страници на историята.
Аз съм Хал Холбрук.
Ще се спрем на св. Патрик от историята -
доста различна личност от Патрик от легендите и традицията.
И ще продължим да разкриваме повече за упоритото усилие
за заменяне на библейската събота с неделята
като универсален християнски ден на поклонение.
Патрик бил роден към края на ІV век в Шотландия
в келтската християнска култура.
Религията му била много различна от латинското, или римското,
християнство, което преобладавало в други части на Западна Европа.
Не знаем всъщност кои са били първите келтски християни.
Изглежда не знаем и кой им е дал християнството.
Дори не сме сигурни кога е започнало всичко.
Знаем само в какво са вярвали от посланията на Патрик и другите.
Знаем и че вярата им е била базирана на разбирането на Писанията.
За разлика от теолозите на римското християнство,
които се придържали все повече към ученията на църквата и съветите,
келтските учители стъпвали на Библията.
Тази лоялност към Библията отделяла келтските християни
от много по-голямото римокатолическо общество.
Понеже Библията била основа на тяхната вяра,
за тях било трудно да приемат авторитета на Римската църква.
Виждате ли, келтската църква растяла извън обхвата на римското влияние.
Била вкоренена в пазещата съботата църква,
основана от Исус и апостолите Му в първи век.
Обстановката, при която келтските християни получили християнството,
ни показва, че те силно вярвали в думите на Писанието.
Искали да правят това, което Библията им казвала.
Същата обстановка ни показва, че те получили християнството
преди пазенето на неделята да стане модерно.
Няма нищо в делата на Патрик,
което да показва приемане на ученията на църковните отци…
той се обръщал само към Писанията
за подкрепа на вярата, делата и думите си…
Такава била религията на Патрик - базирана на Библията,
вярна на ученията и послушна на заповедите й.
Това била религията, която трябвало да занесе на ирландците.
Глава Втора: Истинският Патрик
Отвлечен от нашественици,
Патрик и хиляди други се озовали изведени от Ирландия,
за да бъдат продадени като роби.
Прекарал шест дълги години, работещ във ферма като роб.
Трябваше да се грижа за овце всеки ден и се молех много пъти на ден.
Любовта на Бога и страхът от Него идваше при мен пак и пак
и вярата ми се укрепи, дори когато стоях в горите и по планините;
свикнах да ставам за молитва преди съмване,
независимо от снега, мраза и дъжда.
И тогава една нощ в съня си чух глас да ми говори:
"Скоро ще се върнеш в родината си".
И отново, след малко, чух гласът да ми казва: "Виж, корабът ти е готов".
Не беше близо, но на разстояние може би 320 км,
но никога не съм бил там, нито познавах някого.
Тогава полетях и оставих човека, при когото бях шест години.
И отидох с Божията сила, Който ме насочваше към добро
и не се уплаших от нищо, докато не се качих на кораба.
Патрик винаги е вярвал,
че бягството му от Ирландия е било насочвано от Божията ръка.
Върнал се при народа си с обещанието, че никога няма да го напусне.
Но Божият план за живота на Патрик нямало да бъде изпълнен в родината му.
Видях през нощта видение на човек, чието име бе Викторик,
идващ от Ирландия с безброй писма.
Той ми даде едно от тях и прочетох началните думи, които бяха:
"Гласът на ирландеца";
и докато четях началото на писмото, си помислих,
че чувам гласовете им, викащи като един:
"Молим те, момче, ела сред нас още веднъж".
Отговаряйки на гласовете на ирландския народ, Патрик се върнал в Ирландия.
Там кариерата му на проповедник и учител му спечелила титлата светец
и го поставила сред редовете на
световноизвестните християнски мисионери.
Но нещо, което е не толкова известно за него е:
св. Патрик е спазвал съботата.
Всъщност, съблюдаването й станало легендарно.
Два века след смъртта му, биографът му написал,
че всеки седми ден Патрик и приятелят му Викторик
се срещали за молитва и общение.
Някои историци дори смятат,
че специалният съботен приятел на Патрик всъщност бил ангел.
Глава трета: Келтската събота
Не е нужно да разчитаме само на писанията и опита на Патрик,
за да разберем историята на пазенето на седмия ден в Ирландия.
В крайна сметка, древните ирландски закони
управлявали историята на ирландските племена много години
и те повелявали, че хората трябвало, освен всичко друго,
да пазят седмия ден събота.
Изглежда е било обичайно сред келтските църкви от древните времена
да пазят съботата, юдейската събота, като ден на почивка от труда.
Те спазвали четвъртата заповед в седмия ден от седмицата…
Когато влиянието на римската религия се увеличило,
то постепенно засягало обичая на съботата
за някои келтски християни в Британските острови.
До началото на шести век, не е било обичайно
келтските вярващи да пазят съботата и неделята като святи дни.
Така било по времето духовния наследник на Патрик,
ирландец на име Колумба.
Той завършил едно от училищата, създадени от Патрик.
Роден около 521 г. в благородническо семейство,
той се отказал от правото да заеме трона и се посветил на по-висш призив.
Колумба основал мисионерското си начинание на скалистия остров Йона.
Той и дванадесет приятели достигнали далечната точка,
като отплавали от западния бряг на Шотландия
в малки кръгли лодки от животинска кожа.
На Йона Колумба основал училище за мисионери,
които носели християнската вест до шотландска земя и по цяла Британия.
В доктринален аспект, Колумба бил верен на келтските християнски корени.
Пазел съботата, седмия ден.
Докато съботата била спазвана в знак на почит
към възкресението на Христос, Колумба учел учениците си
да пазят съботата като еднакво свещена.
Според ученията му относно спазването на съботата,
последователите му трябвало да ходят до краищата на острова,
да размишляват за сътвореното от Бога,
да четат Писанията и да се зареждат духовно в този свещен ден.
Колумба и братята му мисионери
здраво засели християнската религия в Шотландия.
Последователите им се съпротивлявали на растящото влияние на Рим,
където неделята била препоръчвана като ден на поклонение.
Колумба починал през 597 г.,
но убежденията му живели стотици години в религията на шотландците.
Глава четвърта: Шотландката Маргарет
През 1070 г. Малкълм, кралят на Шотландия се оженил за Маргарет,
млада жена, орисана да стане по-известна от съпруга си.
Тя оставила следа в историята най-вече като религиозен реформатор.
Всъщност, по-късно тя била направена светица от Римокатолическата църква.
Знаем, че кралица Маргарет е израснала
в силно религиозния дворец в Унгария,
от осемгодишна е живяла в двореца на Едуарт Изповедника в Англия,
който също бил религиозен, силно католически.
В английския дворец Маргарет живяла под влиянието
на бенедиктинските монаси от Кентърбъри.
Когато политическата обстановка
я накарала да напусне Англия, се преместила в Шотландия,
където Маргарет привлякла вниманието на краля.
Самата Маргарет изглежда е планирала да стане монахиня.
Неохотно се оженила за Малкълм, шотландския крал,
желаела да се посвети като невеста на Христос.
Биографът на Маргарет ни докладва,
че като млада била много посветена на църквата
и желаела да стане религиозна.
Но когато дошла в Шотландия и срещнала Малкълм, бъдещия си съпруг,
той помолил за ръката й, и според биографията й,
тя не искала, но се съгласила,
защото семейството й настоявало и защото вярвала,
че Бог й дава възможността да проведе делото Му в шотландското кралство.
Маргарет намирала шотландския дворец за груб и просташки.
Затова се заела да го промени. Била ужасена от начина,
по който хората в Шотландия практикували религията си.
Мнозина още следвали доктрините и традициите,
донесени от Колумба от Ирландия преди почти пет века.
Един аспект от народната религия особено ядосвал новата кралица.
Когато Маргарет за първи път дошла в Шотландия,
била недоволна от начина на спазване на неделята.
Разбрала, че миряните вършели обичайната си работа в неделя.
Първо ходели на църква, а след това вършели дневните си задачи.
Това тя се опитала да спре.
Кралицата настоявала за единственото и
стриктно съблюдаване на Господния ден неделя.
Народът и духовенството се подчинили,
но без напълно да се откажат от благоговението в събота.
Глава пета: Атака срещу съботата
Християнската история от първите векове разкрива силно антисъботно,
пронеделно движение.
И църковните документи безпогрешно определят
религиозното установяване на Рим като негов център.
Римското движение за заместване на съботата с неделя
получило силен тласък през 321 г.
През тази година Константин заповядал спазването на неделята.
Това е странно, защото въпреки че изповядвал християнството,
по отношение на неделния закон не постъпил съвсем по християнски.
Всъщност, това звучи по-скоро като призив
за езическо поклонение на слънцето.
На почитаемия ден на слънцето
нека магистратите и живеещите в градовете почиват
и нека всички работилници бъдат затворени.
С този добронамерен император на трона,
водачите на Римската църква спечелили власт и влияние.
В техните събори предприели дръзки стъпки
към налагането на съблюдаване на неделята
и подтикване към оскверняване на библейската събота.
Някои от действията им имали откровена антиюдейска насоченост.
Християните не трябва да се юдаизират като си почиват в събота,
но трябва да работят в този ден и да почитат Господния ден неделя;
и ако могат, да почиват като християни.
Но ако някой бъде намерен, че юдейства, нека бъде анатема за Христа.
Тези изявления срещу "юдействащите" се отнасяли до онези,
които отказвали да работят в събота.
Неподчиняващите се християни били изключвани - гонени от църквата.
Тази силна позиция срещу съботата,
съчетана със силно пронеделно отношение,
станала стълб в римокатолическото учение.
Смяната на събота с неделя станала белег
на римокатолическия, или папския, авторитет.
През 602 г. папа Григорий І определил
пазителите на съботата като антихриста.
Той ги нарекъл "юдействащи", заради твърдостта им да спазват съботата
като ден на почивка и поклонение.
Слух стигна до ушите ми, че някои хора с извратен дух
са посели помежду ви неща, които са грешни и противоречат на святата вяра,
забраняват работата в съботен ден.
Но християните в италианския град Милано
се осмелили открито да спазват съботата, независимо от римската власт.
…църквата в Милано последва източните църкви;
изглежда, че съботата е спазвана с голяма почит…
Те, източните църкви, се събират в съботен ден,
за да се покланят на Исус Христос, Господаря на съботата.
През вековете, движението за установяване на неделята
като заместник на библейската събота, била частично успешна.
Но то истински се засилило с ход,
който заплашил да разцепи източните и западните клонове на християнството.
Този ход включвал директна атака срещу самото естество
и цел на съблюдаването на съботата.
Каква била тази директна атака?
Тя се изразявала в забраната християните да се хранят в събота -
с други думи, съботен пост.
Това било антиюдейски замисъл, който вероятно дошъл от Марцион,
еретик, изгонен от църквата през ІІ век.
Марцион искал да дискредитира съботата,
защото била символ на сътворението.
Според него, сътворението било зло дело на злия Бог на Стария Завет.
Той разграничил Бога на Стария от Бога на Новия Завет, Бога на любовта.
Но църквата го отхвърлила, защото сътворението е добро дело
и Богът на Стария Завет е същият като Бога на Новия.
Намерението му било да превърне празничния ден в ден на тъга.
Затова представил съботния пост.
Въпреки действията против него, църквата възприела идеята за поста
и я използвала, за да направи съботата непривлекателна.
Това било напълно противоположно на учението на юдаизма.
В юдаизма съботата е ден на празнуване.
Всъщност, постът в събота бил нарушаване на съботата.
Това бил поредният начин за дистанциране
на християнството от юдаизма.
Превръщането на съботата в ден на лишаване от храна
било ефективна стратегия, особено след като шестия ден, петък,
също бил ден на пост за много вярващи.
За едно поколение младите християни израснали
с вродена ненавист към съботата, денят на пост и мрачност,
и със съответстващата привлекателност към неделята,
денят на празнуване и радост.
Самата църква в Рим защитавала
постенето в събота и празнуването в неделя.
Всъщност, през ІV век папа Силвестър казал,
че това е добре да се прави за оскърбление на юдеите.
Ако всяка неделя трябва да се спазва радостно от християните
поради възкресението, тогава всяка събота поради погребението
трябва да се счита като презрение към юдеите.
С други думи, на християните било казвано да постят в събота,
като израз на тяхното презрение към юдеите -
дори като изречено проклятие над тях.
Но дори тази особена антисъботна стратегия била частично успешна.
Именити църковни водачи й се противопоставили.
Хиполит, епископ от ІІІ век, чувствал, че това било грешка.
Дори днес някои… нареждат постенето в събота,
за което Христос не е казвал нищо, като безчестят Христовото евангелие.
Има свидетелство, че дори Августин,
един от най-влиятелните църковни отци,
защитавал църковни членове, които не зачитали съботния пост.
Римските водачи в крайна сметка успели да наложат съботния пост
на последователите си в Западния свят.
Но същото не можело да се каже за Изтока.
Където ортодоксалното влияние било най-силно,
източното християнство му се съпротивлявало
и възгледите му за съботата били много различни.
Постенето в събота няма смисъл за ортодоксалните,
защото съботата маркира две велики събития:
завършването на сътворението и завършването на изкуплението.
Затова съботата е ден на двоен празник
и никога не може да бъде свързвана с пост и тъга.
Глава шеста: Борба за власт
Проблемът за съботния пост може да изглежда
от съвременна гледна точка като буря в чайник.
Но той станал част от борбата за власт в църквата -
източно — западно напрежение,
което накрая щяло да разцепи християнския свят на две.
През 692 г. император Юстиниан ІІ
свикал църковен събор в Константинопол.
Това противоречиво събрание е познато като съборът в Труло -
името идва от дворец, където епископите се събирали.
Това бил големият шанс на Източната църква
да събори растящото влияние на папата в Рим.
Канон 55 на събора в Труло е основан на един от апостолическите канони,
канон 64, и няколко други канони на местните събори.
Принципът, който извличаме от тях е,
че не можете да постите в празничен ден.
Съботата е празничен ден. Тя празнува две събития:
приключването на сътворението и приключването на изкуплението,
и затова не може да се свързва с пост.
Онези епископи можели да напишат милион закони,
но те нямало да са нищо повече от мастило върху хартия
без единодушното одобрение на най-висшите служители на църквата.
Епископите трябвало да изпратят каноните си за подписа на папата.
Пратили ги до папата, защото той бил първият патриарх,
пръв между равни, пет равнопоставени патриарха,
които представлявали църковното водачество.
Както изисквал обичаят на съборите, те трябвало да ги одобрят,
подпишат от всички като знак на единството на вярата и реда.
Папата не подписал каноните на събора в Труло,
защото противоречали на постенето в събота.
Нямало съгласие между него и другите църкви и затова не подписал.
Бил осъден и затова императорът предприел подходящи действия.
Папата бил поставен под домашен арест.
И така, съборът в Труло не решил проблема.
На запад християните спазвали поста. На изток не.
Съботният пост продължавал да бъде разколен въпрос -
символ на растящото напрежение между Константинопол и Рим.
През 867 г. Фотий, константинополски патриарх
и главен съперник на папата за властта,
поканил източните патриарси на друг църковен събор.
По време на събора обвинил
цялата Западна църква в еретичество в осем точки.
Фотийската схизма между Константинопол и Рим
се кореняла в няколко проблема.
Основният бил противоречието по отношение на съботата,
както се вижда от основните документи, отнасящи се до това противоречие.
Използвайки измама и хитрост, те се опитаха да отвърнат тези хора
от чистата вяра на християнството.
Изискват от тях да спазват съботния пост, пряко каноните на църквата.
Двете страни не си взаимодействали много през следващите два века.
Тогава старите спорове били подкладени от нови диспути.
Съперничещите си владетели се опитвали да съградят царствата си,
а папата и патриарсите се опитвали да спечелят надмощие.
Големият въпрос, който бил на дневен ред
през 1054 г. между Изтока и Запада, бил въпросът за властта.
Папата наложил обичаи,
западни римски обичаи на византийските църкви в Италия.
И един от тях бил почитането на поста, спазването на пост в събота.
Папата пратил един от най-изтъкнатите си представители, кардинал Хумберт,
за да преговаря с Михаил Керуларий, ортодоксалния патриарх.
Опитът бил безплоден.
Никоя страна не искала да отстъпи в името на единството.
Нещата ставали от зле по-зле. И тогава дошъл 16 Юли 1054 г.
И така, папските легати, отегчени от опозицията на патриарха,
се решиха на най-дръзки действия.
На 16 Юли влязоха в църквата Хагия София,
и докато свещениците се подготвяха
за службата в третия час на деня в събота,
оставиха анатемна була на главния олтар
пред погледа на всички свещеници и миряни.
Излизайки, те отърсиха праха от краката си като свидетелство против тях…
прогласявайки: "Нека Бог гледа и съди".
Веднага щом папските легати се отдалечили,
императорът заповядал анатемния документ да се изгори.
Михаил Керуларий свикал друг събор,
който излъчил ответна анатема срещу латинската църква.
Така анатемосаните анатемосали анатематорите.
Глава седма: Заблуди
Ясно е, че лоялността към съботата
от четвъртата заповед не е замряла лесно.
Опитите на Римската църква да наложи неделята продължили.
Един нов подход приел формата на писмо,
писмо, за което се предполагало, че дошло от небето.
Бог се радва, когато неделята е пазена свято, понеже самата Божия ръка
е дала тази заповед на хората да не би да работят или прислужват в неделя.
В писмото се твърди, че е написано от Исус.
Казват, че се е появило на олтара на св. Петър в Рим.
и че свещеника, който извършвал месата, го открил и се уплашил от него.
Писмо от небето! Помислете!
Кой не би искал такова да подкрепи мнението му?
Би било доста убедително оръжие,
особено към необразованите и суеверни люде на Средновековието.
Не е необичайно за хората през Средновековието
да подкрепят твърденията си с писма от небето.
Няма по-добър начин да подкрепиш възгледите си.
Трудно е да се каже как точно писмото е достигнало Ирландия.
Но най-правдоподобното обяснение е,
че един ирландски монах заминал на дълго пътуване на континента,
взел писмото от там и някак си го занесъл вкъщи със себе си.
Както и да е стигнало там, знаем точно какво е пишело.
Цялото писмо станало част от ирландското право.
В Ирландия, Посланието на Исус е част от по-голяма колекция трудове
за спазването на неделята.
Първите два елемента са доста кратки и говорят за някои от наказанията.
Третият елемент е самото писмо.
В края има дълъг законодателен трактат,
който навлиза в детайли за това какво ще стане на индивидуално ниво,
ако по някакъв начин се наруши неделята.
Каквато и напаст и нещастие да постигнат света,
те са поради нарушаването на неделята.
Освен това, има зверове в някои източни части, пратени за хората;
те са пратени, за да отмъстят за нарушаването на неделята.
Някои от заплахите в писмото са доста фантастични и дори плашещи.
Казва ни се, че огромни зверове и скакалци
просто чакат да отмъстят за нарушаването на неделята.
Ще има големи бури с гръмотевици, светкавици и градушка.
Ще има летящи змии в небето.
С други думи, цял свят на зло и унищожение ще се появи,
ако хората нарушават закона на неделята.
За наивния средновековен ум тези заплахи за чудни наказания
сигурно са звучали ужасно!
По-добре да реформираш спазването на неделята,
отколкото да рискуваш ужасите на свръхестествени напасти и катастрофи.
Това т. нар. Послание на Исус ясно подкрепя
решенията на църковните събори и декларациите на папите.
Но то влиза в директно противоречие със съботата от четвъртата заповед.
Посланието на Исус принадлежи към масив от апокрифна литература.
Това означава, че не е канонично, не е част от Библията
и не трябва да му бъде предавана каквато и да е стойност.
Това "писмо от Исус" показва колко решени били водачите
на средновековната римокатолическа църква
да заменят библейската събота с неделя.
Подобни схеми, включващи вести от небето,
били използвани на други места, в други векове.
През 1200 година Юстъс от Флей, френски абат, пристигнал в Англия
и започнал средновековната версия на възродителния процес.
Той спорел, че хората не трябва да продават и купуват в неделя.
Осъзнавайки, че опитите му са неуспешни, той се върнал във Франция.
През 1201 г. той се върнал отново.
Този път дошъл с писмо, предполагаемо от небето,
оставено на олтара на св. Симон в Ерусалим,
в което Самият Бог заплашил с наказание онези,
които работели или купували и продавали в неделя.
Опитът да наложи въздържане от работа в неделя
продължило в църковните събори, в папските решения,
в каноническото право и в съдилищата.
И очевидно фактът, че опитът продължава да налага това правило,
означава, че невинаги е било спазвано.
Глава осма: Битка за истината
Като цяло обаче, Римската църква успяла
в установяването и налагането на неделния закон.
В крайна сметка императорите и кралете
били задължени да налагат църковния закон.
Освен това, с изключение на няколко изолирани области,
църквата контролирала достъпа до Свещените Писания.
За повечето неща обикновеният човек зависел от свещеника
за разбирането на Библията и ученията.
Но имало отдалечени места,
където Писанията все още съществували в езика на хората,
и в тези места имало смели групи,
които се съпротивлявали на църковната власт
и настойчиво пазели седмия ден събота.
В планините на Северна Испания, Италия и Южна Франция
имало цели групи хора, станали легендарни
със съпротивата си срещу римската власт.
Народи като албигойците, катарите, пасагините и валдензите.
Източници от онази ера ни казват, че между тези групи имало мнозина,
които спазвали седмия ден събота.
Противниците обвинявали катарите и някои от валдензите, че учат,
че християните трябва да пазят закона на Мойсей по буква,
включително и съботната заповед.
Пасагините пазели съботата, защото вярвали,
че е съществувала дори преди Десетте заповеди.
Има един доклад от ХІІ век за група катари - четири мъже и дете -
докато пътували около Колонж, Франция, били заловени и изгорени на място
за непосещаване на църква на Господния ден, неделя.
Църковно — държавното образувание имало властта да налага волята си,
дори със силата на оръжието.
То не се колебаело да използва преследване и насилие срещу сектантите.
Тогава на сцената се появил Джон Уиклиф -
и християнският свят никога нямало да бъде същият.
Глава девета: Уиклиф - героят на съвестта
Джон Уиклиф е роден в Йоркшир, в малък град, наречен Хипсуел,
в богато семейство в господарско имение.
Те имали достатъчно средства да изпратят
бързо развиващият им се син в Оксфорд,
който станал негов дом до края на живота му.
Той бил центърът на живота му, на интересите му, на влиянието му.
Джон Уиклиф бил човек страстно влюбен в Божието Слово
и се опитвал да го направи познато на английския народ.
Той до такава степен обичал Божието Слово,
че могъл да се опълчи срещу църковната власт,
дори на цената на големи загуби и личен риск.
Например, по въпроса за личното изучаване на Библията,
официалната църква възприела възгледа,
че ние, обикновените миряни сме прекалено глупави, за да го правим.
Нужен е някой с години на сериозно обучение да може да разбере Библията.
Църковната йерархия много силно се съпротивлявала
Библията да стане достъпна на разбираем език за обикновения човек,
защото това ще обезличи ролята на свещеника
и ще даде известна власт на миряните да интерпретират Писанията сами.
Джон Уиклиф имал истинско разбиране и уважение към личността.
По негово време цялото религиозно напътстване и учение
идвало чрез официалната църква.
А официалната църква не успявала да учи народа на Божието Слово.
Уиклиф смятал, че библейските учения били достатъчно ясни,
за да бъдат разбрани от обикновените хора.
Ако можели да четат, щели да решат за себе си
в какво да вярват и как да се държат.
Вярвам, че църквата се е страхувала от това,
защото щяло да й отнеме властта, авторитета и престижа,
на които се наслаждавала по това време.
Мотивацията, която Уиклиф имал при превеждането на Библията,
се корени във възгледа му,
че върховният авторитет по всички въпроси на вярата е Библията.
Уиклиф бил движещата сила зад превода на Библията на староанглийски.
Виждаме го като бащата на проекта.
Джон Уиклиф не ограничил интересите си само до превеждането на Библията.
Той станал открит и непримирим критик на църквата.
Перото станало оръжие в ръката му.
Църквата му дала много мишени, когато папа Инокентий ІІІ обявил,
че е нужно всички хора да са подчинени на епископа на Рим.
Джон Уиклиф почувствал, че първо,
папският авторитет няма основание в Библията.
И второ, смятал я за много покварена, изопачила евангелието
и добавила много човешки закони, основната цел на които
била да събират пари за Рим,
и се възпротивил на масовата поквара на цялата папска система.
Уиклиф смятал, че папата върши делото на антихриста.
Джон Уиклиф бил възприеман от своите опоненти по два различни начина.
Едните му се възхищавали за това,
че е професор по теология и философия в Оксфорд
и че е най-известният теолог за времето си.
Обаче и те го виждали като опасен човек.
Отношението на Римокатолическата църква спрямо него
било като към най-големия еретик,
защото храбро обявявал църквата мощно за антихрист.
Глава десета: Лолардите
Джон Уиклиф би живял мирен живот,
ако беше запазил възгледите си за себе си.
Но режейки с език и перо,
той събрал около себе си хора, мислещи като него.
Той бил харизматичен човек,
който привличал лоялни последователи и поддръжници.
Последователите на Джон Уиклиф са известни като лоларди.
Лолардите били вдъхновени от Джон Уиклиф
да доставят Библията на английски на обикновените хора.
Те тръгнали из страната със сандали,
наметала, тояги и малко принадлежности.
Първоначално терминът "лолард" бил считан за подигравателен и унизителен.
Самата дума идва от холандската "lullen", която значи мънкам
и била използвана като нарицателно за тях -
мънкащите, или религиозните фанатици.
Впоследствие терминът бил възприет от самите лоларди.
В един прекрасен текст за превода на Библията
те наричат Исус най-великия лолард.
Един от въпросите на всички времена е въпросът за властта.
По времето на Уиклиф имало два възгледа.
Църквата смятала, че тя има властта,
защото била непогрешима и че това право й е дадено от Бога.
Лолардите вярвали, че върховната власт принадлежи на Бога чрез Писанията.
Лолардското движение станало нелегално и привидно набожно.
Искам да кажа, че те започнали
да изучават Библията по по-буквалистичен начин.
опитвали се да го приложат в сърцата и живота си
по най-близкия до Писанието начин.
Някои от лолардите станали съботяни,
вярващи, че поклонението трябва да се състои
на седмия ден, според Писанията.
Единственият начин, чрез който научаваме за пазещите съботата лоларди
са съдебните доклади за процесите срещу тях.
Например, имаме историята на един от тях, Джон Сеньо, доведен на съд
през 1402 г. за практикуване на съботянски вярвания,
и той изповядал, че ще продължи да ги върши,
докато някой не му докаже от Писанията, че е в грешка.
С този възглед за Свещените Писания, не е учудващо,
че е имало пазители на съботата сред лолардите.
Те били предци на мнозина от онези, които щели да преоткрият съботата
по време на протестантската Реформация.
Глава единадесета: Църквата срещу Библията
През 1377 г. папа Григорий ХІ издал официални становища,
обвинявайки Уиклиф в ерес,
но Римската църква не могла да ограничи ефективно
разпространението на идеите му.
Те били прекалено силни, прекалено убеждаващи.
Достигнали европейските образователни центрове,
нямало начин да бъдат спрени.
Ученията на Уиклиф вдъхновили революционни идеи
в умовете на ранните протестантски реформатори.
Затова историците наричат Уиклиф "утринната звезда на Реформацията".
Римската църква се изправила срещу всички, които вярвали,
че Писанията имат примат над църквата.
Докато Уиклиф умрял от естествена смърт,
много от последователите му не били такива късметлии.
Избухнало жестоко преследване, което станало възможно най-вече
поради близката връзка между църквата и английското правителство.
През тези късни средни векове
връзката между църква и държава в Англия била удобно близка.
До голяма степен държавата била управлявана от главни духовници,
епископите на църквата управлявали от името на краля.
От друга страна, държавата подкрепяла църквата най-осезаемо чрез статута,
акт на парламента от 1401 г., познат като Акта за горящите еретици.
Така държавата плащала дълговете си към църквата,
като поддържала изключителна позиция срещу еретическото малцинство.
Въпреки опозицията на обединението църква — държава,
идеите на Джон Уиклиф се вкоренили в сърцата на мнозина в Англия,
включително и някои богати членове на благородничеството.
Джон Олдкасъл бил един от многото благородници,
които били привлечени от възгледа на Уиклиф.
Но той го подкрепял по много начини: с парите си,
но също и с посветеното си проповядване на идеите на Уиклиф.
А когато това станало забранено от Акта на парламента
за затвора и смъртта, той продължил да го прави.
Накрая бил арестуван и изгорен на кладата.
Религиозните институции имат тъжен доклад за прибягване до сила,
когато убеждението не успее.
Това е особено вярно, когато църква и държава се обединят,
какъвто е случаят с Римската църква през Средновековието.
Ако върховният авторитет на църквата можел да бъде поддържан,
ученията на Писанието щяха да останат незабелязани и забравени.
Но ако Библията беше видяна като свещен източник на доктрините
и законен наръчник за християнски живот,
силата на църквата и на нейните традиции силно щеше да намалее.
И благодарение на Джон Уиклиф точно така е станало през вековете
до протестантската Реформация.
С увеличаването на библейското познание се е увеличавало и разбирането
на Божият план за човечеството, разкрит в Десетте заповеди.
А това, разбира се, повлиява на историята ни за Седмия ден.
С достъпа до Библията на езика на обикновения човек,
сцената се подготвя за преоткриването на библейската събота,
а това е история, която ще разкажем в четвъртата част на "Седмият ден".
Превод и субтитри: Александър Кръстанов