Д-р Уолтър Вейт град Ландър, Канада
Октомври 2008 г.
Всъщност нямам тема.
Искам да си поговоря с вас.
Искам да обсъдим някои неща,
които ни засягат във времето, в което живеем.
Тази сутрин чухме химните на Реформацията.
Чухме, че Мартин Лутер се е катерил по Санта Скала.
Знаете ли какво е Санта Скала?
Стълба в Рим.
Когато я изкачвате на колене, стигате до места,
където се предполага, че са падали капки от кръвта на Исус.
Въпросът е какво прави Санта Скала в Рим, след като това е стълбата,
по която се е качвал Исус, за да бъде съден от Пилат Понтийски.
Отговорът е много прост.
Стълбата всъщност била в Йерусалим,
но папството се е намирало в Рим
и една нощ по чуден начин ангелите взели стълбата и я пренесли
и ето я сега в Рим.
На нея се запазила дори кръвта, която се стичала.
Около нея построили катедрала.
Хора лазят по стълбата, дори и в наши дни.
Аз стоях там, наблюдавах тези хора и сърцето ми плачеше за тях.
Просто не можех да повярвам, това се случва в наше време.
Всички, сакати и здрави, лазеха по стълбата.
Когато стигаха до тези места, те ги целуваха и продължаваха нагоре.
Получават индулгенция за 90 дни, правейки тези неща.
Мартин Лутер се изкачвал по тази стълба
и когато стигнал до средата, чул глас:
„Праведният чрез вяра ще живее.”
Изправил се на крака и Реформацията започнала.
Това нещо, наречено вяра, всъщност изчезва.
Ние нямаме вяра. Библията заявява:
„Без вяра...” какво точно се казва?
„... не е възможно да се угоди на Бога.”
Без вяра не е възможно да се угоди на Бога.
Доста тъжно.
В Римляни 14 гл. е записано:
„Всичко, което не става от вяра, е грях.”
Страхотно!
Следователно много важно е да знаем какво е вяра, нали така?
Ако искаме да разберем какво е вяра, трябва да прибегнем до Библията.
Четем го в Посланието към евреите, гл. 11.
Донесохте ли си библиите?
Живеем във време, когато хората се нуждаят от цялата тази електроника.
Сигурно сте го забелязали.
Всички се нуждаят от електроника.
А знаете ли от какво се нуждаем?
От тази Книга!
Ако ни бъде отнета - пряко или косвено, тогава се нуждаем от тази книга тук.
Време е да отворим нова страница - извинете ме за играта на думи
и отново започнем да използваме тази Книга.
Ако отворите с мене на гл. 11, ще намерите дефиницията на вярата.
Искам да направим нещо много простичко тази сутрин.
Говорих много пъти по този въпрос.
Това е същността, сърцевината.
Това е разделителната линия между истината и заблудата,
между вярата и дързостта.
Би трябвало да го кажете наизуст.
„А вярата е твърдата увереност в неща, за които се надяваме,
убеденост в неща, които не виждаме” (пр. Верен).
Втръснало ми е да говоря по този въпрос.
Как може да има: твърда увереност за нещо, което не можете да видите.
Не може да има твърда увереност за нещо невидимо.
Не можете да го докоснете, да го хванете, да го прегърнете.
Не можете да направите каквото и да било с нещо, което дори не виждате.
Библията дефинира тази увереност като реалност,
сякаш това нещо наистина е там.
Това е вярата.
Вярата е твърдата увереност, реалността на онова, което не виждаме.
То е убеденост в неща, които не виждаме.
Много е важно.
Много простичко, но много важно.
Убеденост в неща, които не виждаме.
Миналата седмица говорихме по този въпрос.
Възможно ли е някой съд да допусне доказателство, което не е било видяно?
Какъв е отговорът?
Не!
Не е възможно свидетелите да влязат и да кажат:
„Господин Съдия, това е нещо, което не сме видели.”
„Вие луди ли сте?
Напуснете съдебната зала и не ни губете времето!”
Така пише в Библията.
Вярата е твърдата увереност, реалността, това, което е осезаемо.
Тя е убеденост в неща, които не виждаме.
Тя е убеденост.
Следва списък на всички стълбове на вярата.
Разглеждаме тяхната същност.
Спомнете си, че без вяра не е възможно да угоди на Бога.
Къде го четем? В ст. 6:
„Без вяра не е възможно да се угоди на Бога,
защото който идва при Бога, трябва да вярва, че има Бог
и че Той възнаграждава тези, които Го търсят.”
Вникнете в този текст.
Трябва да вярваме, че има Бог
и че Той възнаграждава тези, които усърдно Го търсят.
Не изпяхме ли току-що песен за хората, които са отивали на кладата?
Нали я изпяхме?
Ето ме, отивам да кладата и ще изгоря.
Той възнаграждава тези, които усърдно Го търсят.
Свързвате ли тези два момента?
С вяра трябва да погледнете отвъд настоящето,
за да се хванете за вярата.
Да разгледаме великите примери на вяра в Библията.
Те са много насърчителни.
В ст. 2 се казва:
„Защото заради нея старовременните получаваха свидетелство.”
Да разгледаме това свидетелство.
„С вяра разбираме, че световете са били създадени с Божието слово,
така че видимото не стана от видими неща.”
Да го прочетем отново.
„С вяра разбираме, че световете са били създадени с Божието слово,
така че видимото не стана от видими неща.”
Първият пример за това, какво означава да имаме вяра.
Спомнете си, че без вяра не е възможно да се угоди на Бога,
а всяко нещо, което не е от вяра, е грях.
Днес има милиони хора по църковните скамейки и по църквите,
които твърдят, че са християни,
но дали въобще вярват в точка № 1 -
какво означава да имаш вяра.
Да или не?
Какво да кажем за църквите?
Дали църквите по света са приели първия стълб на вярата
или са го отхвърлили?
Какво се казваше в решението на Синода за сътворението?
Сътворение ли приемат или еволюция?
Римокатолическата църква открито подкрепи еволюцията.
Реформираните църкви чрез своите официални решения
приеха становището, че сме произлезли чрез еволюция.
Първото предписание на Библията относно вярата е премахнато.
„С вяра Авел принесе на Бога жертва, по-добра от Каиновата,
чрез която за него се засвидетелства, че е праведен,
понеже Бог свидетелства за даровете му;
и чрез тази вяра той и след смъртта си още говори.”
Приносът на Авел е приносът на Божия Син.
Днес Исус бива избутван настрана
и поставен наравно с всяко друго божество на земята.
Като се почне от Зороастър, та до хиндуистките божества,
гурута и всякакви подобни.
Дори се твърди, че не Христовата жертва е това, което се изисква.
Изкуплението не е никак популярно по света.
Просто трябва да вярваме.
Да вярваме в какво?
Всичко друго освен написаното в Библията.
Исус бива поставен наравно с космическия Христос,
който удовлетворява всички.
Божият Агнец, Който взема греха на света,
бива приравнен към трупове, които все още са в гробовете,
макар че Неговата гробница е празна.
Втората точка бива отричана от света в наши дни.
В ст. 5 се казва: „С вяра Енох беше преселен, за да не види смърт,
и не се намери, защото Бог го пресели;
понеже преди неговото преселване беше засвидетелствано за него,
че е бил угоден на Бога.”
Ето една личност, която не е видяла смърт, а е била преселена, за да не види смърт.
Днес кой вярва в това?
Кой вярва в буквално преселване на праведните в края на времето
и това, че починалите ще бъдат действително възкресени.
Има ли някой, който да го вярва?
Ако разгледате широкия спектър от вярвания по света, дали го вярват?
Не!
Обясняват го „духовно” - не е факт, не е стълб.
И тук имаме проблем.
Три стълба, в които светът не вярва,
обаче казват, че имат вяра.
Не, те нямат вяра.
Имат вид на благочестие, но отрекли се от силата му.
А без вяра не е възможно да Му бъдем угодни.
Исус каза, че ще дойде отново
и тогава починалите ще възкръснат.
Енох обаче няма да е сред тях.
Защо?
Защото вече е там.
Кой друг няма да е сред това множество?
Мойсей! И защо?
Защото за него е имало специално възкресение - четем го в Посланието на Юда.
И затова Мойсей и Илия, който е преживял същото като Енох,
се появяват на Планината на преображението.
Кой го вярва днес?
В поредицата лекции ще покажа, че теолозите на този свят
вече не вярват в това.
Всъщност нито един от тях не го вярва.
Тук и там има отделни групи, които отстояват тези истини
и когато го правят, биват осмивани.
Тотално осмиване.
Без вяра не е възможно да Му се угоди.
Когато продължим със списъка, откриваме все повече проблеми.
Ст. 7: „С вяра Ной, предупреден от Бога за неща, които още не се виждаха,
подбуден от страхопочитание, направи ковчег за спасение на дома си;
чрез която вяра той осъди света и стана наследник на правдата,
която е чрез вяра.”
Той повярвал на Бога.
Бог му казал, че предстои потоп, който ще унищожи света.
Наредил му да построи кораб, да се качи в него,
след което корабът да бъде запечатан.
После животните влизат по двойки,
седем двойки чисти и по една двойка нечисти
и Бог ги запазва за поколенията.
Кой го вярва днес?
Кои църкви официално приемат това учение?
Помогнете ми.
Значи с вяра приемаме,
че светът бе създаден чрез Божието слово, а не чрез еволюция.
С вяра приемаме, че има само едно средство за спасение
и делата не могат да ни спасят.
Ако нямате Сина, нямате живот.
Ако нямате Божия Син, нямате вечен живот.
Ще има преобразяване, ще има възкресение,
но не съществува такова нещо като дух на оня свят.
Между другото, това за духа е садукейско учение,
но нека не го разглеждаме сега.
Има и всемирен потоп.
Какъв кошмар.
Днес църквите се пълни с хора, които имат вид на благочестие,
но не вярват в стълбовете на вярата.
Не вярват в нито една от тези точки.
И въпреки това имат религиозно преживяване.
Колкото по-малко вярват в тези неща, толкова по-голямо е религиозното им преживяване.
Нещо не е наред.
„С вяра Авраам послуша, когато бе повикан, да излезе и да отиде
на едно място, което щеше да получи в наследство...”
Този израз страшно ми харесва: „... и излезе, без да знае къде отива.”
Камионът пристига, носачите идват и той им казва да пренесат мебелите.
„Господине, накъде да караме?”
„Не знам!”
Просто невероятно!
Трябва да тръгнеш, но не знаеш накъде.
Това е християнското пътуване.
Готови ли сте да излезете
и да тръгнете, без да знаете накъде?
След време се озовавате в пустиня.
Стоят сред пустинята и се питат: „Господи, защо е всичко това?”
Г-жа Авраам само мърмори: „Къде са ми дрехите?”
Знаете ли колко приятно е било в Ур?
Какъв великолепен град!
Там има телевизия, театри, образование,
децата биха могли да учат в най-добрата среда и най-добрите училища.
„Защо ми причиняваш всичко това?”
Всички трябва да излезем с вяра.
Някой прави ли го в днешно време?
Да оставиш майка и баща,
да оставиш всички тези неща, които са ти котва в живота,
и да се разделиш с тях заради твърдата увереност в неща,
за които се надяваме, убеденост в неща, които не виждаме.
Ако не вярваш, никога няма да излезеш от света.
Днес привличането на света е много по-голямо от вярата.
Хората искат вяра, искат да бъдат приети от Бога,
но не приемат условията.
Не изпълняват нито едно от изискванията.
„С вяра се засели в обещаната земя като в чужда и живееше в шатри,
както и Исаак, и Яков, наследниците заедно с него на същото обещание.”
Живее там, след като е заменил къщата си за шатра.
Аз съм лош. Съпругата ми трябваше да живее на палатка цели три месеца.
Три месеца!
Един дойде и каза: „Харесва ми твоя кладенец.”
Трябваше да се преместя и отново да заживея на палатка за още три месеца.
Всъщност първия път бе в палатка, а втория - в каравана.
Сега има къща, но не й е позволено да живее там,
защото не сме постоянно в Южна Африка.
Там положението е страшно.
Но е интересно.
След това е обяснено защо.
„Защото очакваше града, който има вечни основи,
на който архитект и строител е Бог.”
Помислете за това.
Ето го Авраам, баща на тези, които вярват.
Той излиза от мястото на благополучие
и тръгва, без да има никаква представа накъде отива.
Единственото, което знае е, че Този, в Когото вярва, го е призовал.
Това е единственото, което знае.
Вместо да тръгне към някакво имение, той отива в пустинята.
Дори е щастлив, защото очаква града, на който архитект и строител е Бог.
Ако погледнем общоприетата теология в наши дни, кой вярва в това?
Помогнете ми.
Никой.
В какво вярват?
Вярват, че те трябва да са архитектите и строителите.
Възкресяват един народ [Израел].
Възнамеряват да построят храм.
Правят град, чийто архитект и строител е човек.
Ще помагат на Бога в Неговите обещания.
Защото само така сме щели да ги видим изпълнени!
Искаме да докоснем, да почувстваме, да преживеем.
Вярата ни да е нещо осезаемо, за което да се държим, да докосваме, да усещаме.
Това ни се иска.
Не искаме доказателства за неща, които не се виждат.
Искаме убеденост в неща, които можем да видим.
Не искаме да сме убедени в неща, които не виждаме.
Искаме да се убедим чрез наблюдение.
Не искаме да знаем, че ще се случи, искаме го сега.
Искаме да УСЕТИМ нашата връзка с Бога.
Какво чухме тази сутрин?
Какво заявява Мартин Лутер?
Вярата не е в чувствата.
Ако е в чувствата, тя няма да е вече вяра по дефиниция.
Вярата е нещо, което не можеш да видиш,
не можеш да докоснеш,
но с вяра, която е реална, сякаш можеш да я почувстваш и докоснеш,
Виждате ли тънката разлика?
Днес по църквите има милиони хора, които ПРЕЖИВЯВАТ Бога.
Искам да знам, Господи, че Ти си там и че аз имам лична връзка с Тебе.
Покажи ми я, за да знам, че наистина съществува,
дай ми я, защото искам да я почувствам.
Говоря на езици - благодаря Ти!
Падам на земята, получавам свещен смях, златен прах пада върху главата ми,
каквото и да става, аз искам физически да те видя, Господи,
затова ми се появи.
Нека отидем там и да материализираме, да го направим осезаем,
да го докосваме.
Въпрос.
Получават ли хората такива преживявания?
Напълно.
В това се е превърнала религията.
Това е религията на нашето време.
В това вярват хората, но за съжаление то не е вяра.
Вярата е заменена с реалност.
По дефиниция това вече не е вяра.
А ако не е вяра, не е възможно да се угоди на Бога.
Нее, дори още по-зле:
Това е грях!
Ако не вярвате в стълбовете на вярата, просто нямате вяра.
Днес нашите младежи се страхуват да бъдат различни.
Не им е удобно да са различни.
Седим си и си казваме: Трябва да сме като останалите.
Натискът ни кара да получаваме тази религия на преживяването.
Страхуваме се да кажем кои сме и какво отстояваме.
Защо?
Защото ще ни се присмиват.
На мене ми се присмиват за това, че държа на първия стълб на вярата.
Накараха ме да напусна университета, колегите ми се смееха,
защото съм толкова глупав, че да вярвам в първия стълб: Сътворението.
Да не говорим пък за потопа.
Дали някои от тях бяха християни?
Да!
Някои от тях бяха пастори и в същото време учени.
Някои от тях бяха старейшини.
Попитах един църковен старейшина, геолог:
Какво правите със стиха, където Исус заявява,
че „не усетиха, докато дойде потопът и завлече всички”?
Каза ми, че Исус е сгрешил.
Всъщност отиде още по-далеч.
Каза: „По-скоро Исус е излъгал.”
Той обаче е църковен старейшина.
„С вяра.”
Трябва да се хванете за обещанията,
да вярвате, че Бог съществува
и че светът няма да е съвършен.
Трябва да излезете от Ур, който е утопията,
и да отидете право в пустинята,
без да знаете накъде вървите.
Върху вас ще се струпат такива трудности.
Ще ви кажат: Хубав кладенец си изкопал, аз ще го взема, благодаря ви много.
Ще направят живота ви невъзможен,
докато отидете до следващия кладенец и после до следващия,
докато Бог в милостта Си ви даде покой.
Не го виждаме, но се надяваме.
С вяра Авраам послуша, когато бе повикан, да излезе и да отиде на едно място,
което щеше да получи в наследство, и излезе, без да знае къде отива.
С вяра се засели в обещаната земя като в чужда и живееше в шатри,
както и Исаак, и Яков, наследниците заедно с него на същото обещание.”
Нямаше нищо. Кой в наше време иска да има религия,
при която не притежава нищо, освен едно обещание?
Не е ли невероятно?
„Защото очакваше града, който има вечни основи, на който архитект и строител е Бог.”
Той очакваше адвента (идването), второто идване.
Днес не е ли неудобно човек да има толкова простичка вяра?
Дали се откроява като нещо неприемливо?
Особено ми харесва следващия стих, който е доста насърчителен.
„С вяра и сама Сара доби сила да зачене в преминала възраст,
понеже сметна за верен Този, Който бе дал обещание.”
За колко верен Го сметна?
Прояви ли се като стълб на вярата?
Какво направи?
Започна да се кикоти.
Когато Бог й каза, че ще има дете, тя се засмя.
Когато бе изобличена, тя отрече.
Тя отрече.
От текста разбирам, че е вярвала само мъничко.
Имала е вяра като синапово зърно.
След време тази вяра се разраснала.
Накрая детето на обещанието се появило.
Сигурно е била благодарна за случилото се.
Не е силата и мощта на нашата вяра.
Нуждаем се единствено от малко вяра.
Но ако имаме малко вяра, трябва да се молим като учениците:
„Господи, прибави ни още вяра!”
Ние започваме като Сара със съвсем малко вяра.
Трудно е. Трябва да се действа с вяра.
Но ако предполагаме, че Бог ще излее всички тези чудеса в живота ни,
за да получим „духовно формиране”, т.е. докосване, пипване,
превръщане в реалност на нещо, което би трябвало да е вяра,
тогава всъщност извършваме грях.
Всъщност извършваме грях.
„Затова само от един човек, и той замъртвял, се народи множество,
колкото небесните звезди и като крайморския пясък,
който не може да се изброи.”
В наше време никой не би приел това.
Никой не би приел нито едно от тези неща.
Ще отидат в репродуктивна клиника.
Не казвам, че е погрешно да се отиде в репродуктивна клиника.
Просто показвам какво е вяра при онези обстоятелства.
„Всички тези хора умряха във вяра,
тъй като не бяха получили изпълнението на обещанията.”
Това трябва да е най-ужасният стих в Библията.
„Всички тези хора умряха във вяра,
тъй като не бяха получили изпълнението на обещанията;
но ги видяха и поздравиха отдалеч, като изповядаха,
че са чужденци и пришълци на земята.”
Това сигурно е най-неудобната, най-жалката вяра на света
в сравнение с днешната вяра на тази земя.
Бих искал да отправя едно предизвикателство към вас -
да излезете изсред тях, да приемете Божието слово
и независимо дали отивате в пустинята
и дали ще загубите дом и семейство,
независимо дали ще получите нещо в замяна,
да приемете Божието слово.
Защото всичките му обещания са „да” и „амин”.
Той ще се погрижи за всичките ви нужди.
Възможно ли е да се чувствате комфортно като християни?
Възможно ли е?
Напълно!
Йов се чувстваше комфортно.
И тогава Господ позволи да му бъде взето... Колко?
Всичко.
И когато го възстанови, колко му даде?
Многократно повече!
Това дава ли ни право да проповядваме евангелие на благополучието?
Не!
Защото той не е зависил от благополучието, това е същността.
Той не е зависил от благополучието.
Господа даде, Господ взе, да бъде слава на Бога.
Ако имаме такова отношение, ако сме научили уроците,
възможно е Бог да направи повече от задоволяването на нашите нужди.
Но ако ни бъде отнето, вярата ни не трябва да се разклаща,
а да остане същата - нещо повече, дори да се усили във време на бедствие.
В противен случай това не е вяра.
Аз не проповядвам евангелие на бедност и мизерия.
Ни най-малко.
Проповядвам евангелие на вяра.
Каквото и да се случи, каквито и да са обстоятелствата,
Бог не се променя. Само обстоятелствата се променят.
Каквото и да се случи, трябва да се държим за стълбовете на вярата.
Трябва да престанем да сме срамежливи по отношение на това, в което вярваме.
Ние вярваме в Божието слово.
„Не само с хляб ще живее човек, но с всяко слово, което излиза от Божията уста.”
Вярата ни не е в чувствата, а в истината.
Бих искал а ви прочета някои цитати.
Свидетелства, том 5.
„Не е време да се срамуваме от нашата вяра.
Ние сме „за показ на света - на ангели и на човеци.”
Цялата вселена наблюдава с неизразим интерес,
за да види заключителното дело на великата борба между Христос и Сатана.
Във време като сегашното, когато ще започне съдът над живите,
ще допуснем ли нечестиви амбиции да завладеят сърцата?
Може ли сега нещо друго да има стойност за нас,
освен да бъдем верни и предани на Небесния Бог?
Има ли на земята нещо с голяма стойност,
след като вече сме на самите граници на вечния свят?
Какво образование можем да дадем на нашите ученици,
което да е по-необходимо от „Така казва Писанието”?
Живеем в най-прекрасното време в човешката история.
Не е само вероятно, но дори ще бъде наложително да се откажем от всичко.
Домовете ни не са наши.
Това, в което имаме сигурност, не е сигурно.
Няма сигурност в работата.
Мартин Лутер заявява: „Ако знам, че Господ ще дойде утре, ще засадя дръвче днес.”
Мъдър съвет.
Продължавайте с живота си, правете необходимото,
не правете глупости, като побегнете нанякъде
или се откажете от притежанията си, защото вече всичко е приключило,
след което да се превърнете в някаква чудата група.
Ние сме в този свят, но не сме от света.
Ето какво искам да ви предложа.
Постъпвайте правилно и оставяйте последствията за Бога.
Ако настъпят обстоятелства, при които трябва да избирате между това,
което светът смята за право, и това, което Бог смята за право,
ще е най-добре да останете на страната на Бога.
Когато всичко се разпадне, тогава ще имаме нужда от истинска вяра.
Тогава вярата ни ще бъде изпитана в огъня на страданието,
за да се види дали в нея има „убеденост”.
Не убеденост, която да подкрепя вярата ми,
а да покажа, че във вярата ми има убеденост.
С нея мога да устоя в огъня на страданието.
Дано Бог да ни помага, когато размишляваме над тези въпроси.
2Коринтяни 10:15: „... с растежа на вашата вяра.”
Бог позволява всички тези дребни неща да се случат.
Сигурен съм, че всеки, който живее с Бога, преживява страдания.
Ако сте в Христос, ще имате изпитания.
Не го ли пише в Библията?
Ще имате изпитания.
Днес искам да ви насърча.
Ако нямате проблем, значи наистина имате проблем.
Как го използваме?
Неверието казва, че никога не можем да преодолеем препятствията.
Мислим си, че трябва да чакаме, докато бъдат премахнати.
Вярата се хваща за обстоятелствата и се движи напред, без да се съобразява с тях.
Вярата може да премества планини.
„А освен всичко това, вземете щита на вярата, с който ще можете да угасите...”
Колко от огнените стрели на лукавия?
„... всичките огнени стрели на лукавия.”
Трябва да вземем щита на вярата.
Разберете, че това, което светът има, не е вяра.
То е субстанция, същност.
Ние се нуждаем от твърда увереност в неща, за които се надяваме.
Не увереност в неща, които сега преживяваме.
Ще преживеем и чудеса.
Но чудеса от съвсем различен вид.
Чудеса, които светът не би желал да има или да разбере.
Стойте основани и твърди във вярата си, без да се помръднете от надеждата,
се казва в Посланието към колосяните.
В 1Тимотей се казва, че не бива и не трябва да се отричаме от вярата си.
Колкото и голям да е натискът.
А натиск ще има.
Ще ви казват: „Вие да не сте побъркали?
Защо не искате да си сътрудничите с всички останали?
Ние строим Божието царство на земята.
Не, аз не чакам Божие царство на земята.
Аз очаквам един небесен град,
чийто архитект и строител е Бог.
Не искам друг град.
Градовете на тази планета имат лоша канализация.
Искам нов град.
Напълно нов.
1Тимотей 1:19: „... имайки вяра.”
2Тимотей 4:7: „... вярата опазих.”
Не се пускайте от нея, не допускайте нещо да се случи с вярата ви.
Сега повече от всякога се нуждаем от вяра.
Ние сме в процес на изпитване, вече сме в последната права.
1Йоаново 4:5: „Защото всичко, което е родено от Бога, побеждава света...”
а не става част от света.
„... и това е победата, която е победила света - нашата вяра.”
Истинска вяра, истинска молитва - колко са силни?
Ние се молим, молим, молим и не виждаме да се осъществява.
Бог обаче знае.
И когато се молим, ние приемаме, че Бог е чул тази молитва
и ще отговори по свой начин и когато Той реши.
Трябва да практикуваме вяра ежедневно,
защото ако нямаме вяра, няма да Му бъдем угодни.
Без нея сме загубени.
Ветровете на промяната вече духат.
Нещата стават по-зле и по-зле.
Единственото, което ще запази усмивката на лицата ви,
е вярата.
Нека Бог ви благослови, когато размисляте над тези въпроси.
Да се помолим.
Небесни Отче, подобно на учениците ние желаем да се помолим
да увеличиш нашата вяра.
Господи, покажи ни, че Твоята вяра има увереност в неща, които си обещал,
и за които нито един от Твоите верни все още не е видял изпълнение.
Те очакват в пръста този велик ден,
когато небесата ще се свият като свитък
и Слънцето на правдата с изцеление в крилата си
ще се появи със сила и слава
и всички светии, които очакваш да приемеш,
ще излязат с викове на радост.
Живите ще бъдат преобразени в миг на око
и ангелите ще дойдат да ги съберат и да ги отведат на стъкленото море.
Помогни ни да го вярваме,
то да стане наша същност,
да го превърнем в реалност,
така че каквито и ветрове на учение да задухат,
ние да не се поклатим.
Помогни ни да станем твърди като кремък,
за да устоим в бурята,
като знаем, че четвъртият в огъня е до нас.
В името на Исус.
Амин.